Дженифър Браун
Списъкът на омразата

Превод от английски: Маргарита Терзиева, 2014

chitanka.info

Първа част

1.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Случилото се в кафенето на гимназия „Гарвин“, наричано от учениците „Парламента“, не може да се нарече по друг начин, освен „свирепа жестокост“. Така го характеризират разследващите органи, открити на местопрестъплението, които все още работят по идентифицирането на жертвите на кървавата баня от петък сутринта.

„Екипите ни изследват подробно дори и най-дребния детайл — уверява ни сержант Пам Мароун. — Трябва да добием ясна представа върху случилото се вчера сутринта. Задачата ни не е лесна. Дори и опитните ни работници бяха потресени от видяното тук. Това е огромна трагедия за целия ни град.“

Стрелбата в кафенето започва малко преди първия учебен час и оставя на място най-малко шест мъртви тела и десетки ранени.

Шестнайсетгодишната Валъри Лефтман е простреляна последна, преди Ник Ливъл, предполагаемият стрелец, да обърне пушката към себе си и да се самоубие, както съобщиха за вестника съответните органи.

Улучена в бедрото, с разкъсан голям кръвоносен съд, Лефтман е подложена на серия операции, които все още продължават. От многопрофилната общинска болница в Гарвин ни съобщиха, че състоянието й все още е критично.

„Имаше много кръв — съобщава извиканият да окаже спешна помощ на местопрестъплението лекар. — При първия оглед установих, че вероятно има разкъсване на артерията на дясното бедро.“

„Имала е късмет — потвърждава дежурната сестра в спешното отделение. — Шансът й да оцелее е голям, но трябва да внимаваме много, особено с тази огромна тълпа отвън, която настоява да говори с нея.“

Взетите от свидетелите на стрелбата показания относно Лефтман са доста противоречиви. Някои са убедени, че тя е жертва на убиеца, други я обявяват за герой, но не са малко и онези, които смятат, че тя е съучастник на Ливъл и че двамата са възнамерявали да убият онези от съучениците си, които не харесват.

Според Джейн Келър, свидетел на стрелбата, куршумът е улучил случайно Лефтман. „Тя като че ли се спъна и падна върху него, но не мога да твърдя със сигурност — каза пред репортерите Келър. — Знам само, че веднага след това всичко свърши. Тя падна върху него и това даде възможност на голяма част от децата да избягат от там.“

Но полицаите все още не могат да потвърдят със сигурност дали изстрелът към Лефтман е случайност, или това е било добре подготвено, но не добре изпълнено двойно самоубийство.

Полицията разполага със сведения, че Лефтман и Ливъл са обсъждали подробности около своето самоубийство и близки до двойката приятели твърдят, че са говорили и за убийство. Това според местната полиция може да означава, че зад стрелбата в гимназия „Гарвин“ може да се крие нещо повече от първоначално наложилата се версия.

„Говореха много за смъртта — казва Мейсън Маркъм, приятел на Лефтман и Ливъл, — Ник говореше повече от Валъри, но съм я чувал и нея. Мислехме, че просто се шегуват, но сега, като се замисля, беше сериозно. Не мога да повярвам, че говорих с Ник само два часа преди това и той не спомена нищо подобно. Нищо, което да ме наведе на мисълта за това.“

Без значение дали раните на Лефтман са случайни, или замислени, разследващите органи не се съмняват, че планът на Ник Ливъл е бил да се самоубие, след като застреля половин дузина от своите съученици.

„Свидетелите на стрелбата твърдят, че след като е стрелял по Лефтман, Ливъл е насочил оръжието към главата си и е натиснал спусъка“ — казва Мароун. Смъртта на Ливъл е потвърдена.

„Отдъхнахме си, когато се гръмна — казва Келър. — Някои деца дори изръкопляскаха, което не беше правилно. Но мисля, че ги разбирам. Беше истински кошмар.“

Действията на Лефтман по време на стрелбата се разследват от полицията на Гарвин Каунти. Семейството на Лефтман отказа коментар. Полицията поясни, че сега важното е да изяснят нещата първо с дъщеря си.

* * *

След като не реагирах и при третия звън на часовника, мама заудря с юмрук по вратата в опит да ме изкара от леглото. Като всяка друга сутрин. Но тази не беше като всяка друга. Тази сутрин трябваше да стана и да продължа живота си напред. С майките е така, старите навици умират трудно — ако алармата не върши работа, започваш да удряш по вратата и да крещиш, независимо дали сутринта е като всяка друга, или не.

Но освен думкането, тя заговори с онзи плашещо треперещ глас, който щеше да ме стряска често през следващите дни. Онзи, който издаваше, че не може да реши дали просто си има работа с едно трудно дете, или нещата са по-сериозни и трябва веднага да се обади на 911.

— Валъри! — продължи да умолява тя. — Трябва да ставаш. Училището направи голям жест, като те върна обратно. Не се издънвай още от първия ден.

Сякаш умирах от радост, че отново ще отида на училище и ще вляза в онази обитавана от духове сграда. И в „Парламента“, където миналия втори май светът, какъвто го познавах, се разби на парчета. Сякаш не сънувах всяка нощ свързани с него кошмари и не се събуждах плувнала в сълзи и пот, и не си отдъхвах чак когато осъзнавах, че съм в стаята си и в безопасност.

Даскалите в училище дълго не можеха да решат дали съм герой, или престъпница. Не можех да ги виня за това. Самата аз не бях наясно по въпроса. Дали бях от лошите, задействали план да избият половината училище, или героинята, жертвала себе си, за да сложи край на убийствата? Имаше дни, когато бях и двете. В други не бях нито едното, нито другото. Нещата бяха толкова сложни!

В началото на лятото училищното ръководство се опита да организира празненство в моя чест и да ме направи местен герой, което беше пълна лудост, защото не съм имала никакво намерение да ставам спасител на децата. Дори не мислех, когато се хвърлих между Джесика и Ник. Най-малко пък съм си казала: „Ето възможност да спася момичето, което ми се подиграва нонстоп още от първи курс и ме нарича «Сестра Смърт».“ При това, като жертвам собствения си живот. По всички показатели постъпката беше героична, само че в моя случай… никой не беше напълно сигурен.

Отказах да отида на празненството. Заявих пред мама, че кракът ме боли и предпочитам да си лежа, освен това идеята беше ужасно тъпа. „Само едно училище може да измисли подобна глупост“ — й казах. И не бих отишла, дори и да ми платят.

Но истината беше, че се изплаших. Страхувах се да се изправя пред онези деца. Страхувах се, че вярват на всичко, изписано във вестниците и казано по телевизията за мен, че ме мислят за убийца. Ужасявах се, че щях да прочета в очите им: „Трябваше да се самоубиеш, като него“, макар че сигурно нямаше да си позволят да го кажат на глас. Или да ме обявят за смела и самоотвержена, от което щях да се почувствам още по-зле, като се има предвид, че моето гадже изби онези деца, и подозирах, че може аз да съм го накарала да си мисли, че го искам. Всъщност аз бях идиотката, която нямаше и грам представа, че момчето, което обичаше, ще изпозастреля толкова хора, въпреки че ми го повтаряше всеки ден. Но щом си отворех устата да споделя с мама, отвътре излизаше единствено: „Ужасно тъпо. Не бих отишла, дори и да ми платят“. Явно, старите навици умираха последни за всички, не само за майките.

И вместо аз да отида, господин Ангерсън, директорът, се принуди да ме посети вкъщи. Седна на масата в кухнята и заговори с мама за… не знам… за Господ, за съдбата, за травмата, такива неща, като се озърташе, абсолютно съм сигурна, в очакване да изляза от стаята, да сляза при него и да му кажа с двайсет и четири каратова усмивка колко съм горда с моето училище и колко съм щастлива да жертвам живота си за госпожица Съвършенство или Джесика Кембъл. А може би е очаквал да се извиня. И щях да го направя, ако бях измислила как точно да стане, но и досега не бях открила точните думи за тази трудна задача.

Господин Ангерсън седеше в кухнята и чакаше, а аз пуснах музиката до дупка и потънах дълбоко в чаршафите. Оставих го да чака. Не се показах дори когато мама започна да тропа по вратата и да ме придумва да сляза при тях, защото възпитанието го изисква. Накрая открехна вратата, подаде глава и прошепна:

— Моля те, Валъри!

Не отговорих. Вместо отговор, метнах завивката върху главата си. Не защото не исках, просто не можех. Но мама не разбираше. Тя виждаше нещата така — колкото повече хора ми „прощаваха“, толкова по-малко виновна трябваше да се чувствам. Но аз го виждах точно по обратния начин.

Не след дълго фарове на кола осветиха прозореца ми. Господин Ангерсън си тръгваше. Минаха още две минути и мама отново почука на вратата.

— Какво? — обадих се от леглото.

Тя отвори вратата, влезе и ме погледна тъжно, като сърна. Лицето й беше червено и подуто, носът й течеше. Държеше онзи идиотски медал и писмо от училищната управа.

— Не те обвиняват — каза тя. — Искаха да ти го кажат лично. Да ти кажат, че оценяват високо онова, което си направила.

Тя остави нещата в ръцете ми. Погледнах към писмото и веднага забелязах, че само десетина учители го бяха подписали. Естествено, подписът на господин Клайн не беше там. И за стотен път след онзи кошмарен ден чувството за вина ме притисна като огромен камък: господин Клайн беше от учителите, които непременно биха подписали такова писмо, но нямаше как да го стори, защото беше мъртъв.

С мама се загледахме една в друга за момент. Знаех, че очаква да види някакъв намек за благодарност. Защото, ако училището продължаваше напред, значи и аз можех. Всички можехме.

— Ъм-м, да — изсумтях и й върнах писмото и медала. — Това е… страхотно.

Опитах се да скалъпя някаква усмивка за нейно успокоение, но не се получи. Ами ако не исках да продължа? Ами ако този медал ми напомняше болезнено, че момчето, на което вярвах най-много в целия свят, застреля толкова хора, застреля мен, застреля себе си? Защо не можеше да разбере, че при това положение признанието на училището засилваше още повече мъката ми? Защо си мислеше, че единствената възможна емоция, която бих могла да изпитвам сега, беше благодарност? Благодарност, че останах жива. Благодарност, че са ми простили. Благодарност, че са осъзнали, че спасих живота на други деца от гимназията.

Но през повечето време, колкото и да се стараех, не усещах никаква благодарност. През повечето време дори не можех да определя какво чувствам. Понякога ми беше тъжно, понякога изпитвах облекчение, понякога бях объркана или неразбрана. Най-често изпитвах гняв. Лошото беше, че не знаех на кого съм по-ядосана: на себе си, на Ник, на родителите си, на училището или на целия свят. Но най-лошото от всичко беше, че бях ядосана на загиналите ученици.

— Вал — каза мама. Очите й ме молеха.

— Не, мамо — отвърнах. — Сигурна съм, че ще бъде страхотно тържество. Само че съм много уморена, това е всичко. И кракът ми…

Притиснах глава към възглавницата и се увих плътно в одеялото.

Мама наведе глава, прегърби се и излезе. Щеше да накара доктор Хелър да анализира до най-малка подробност поведението ми на следващата ни среща. Представих си го седнал в кабинета си: „Е, Вал, мисля, че трябва да поговорим за онзи медал…“

Знаех, че щеше да прибере медала и писмото в една кутия, където събираше всякакви спомени от детството ми през годините: рисунки от детската градина, тестовете ми след седми клас и до тях — писмото от училището, с което ми благодаряха, че съм успяла да спра стрелбата. За мама тези неща си пасваха, не знам как.

Това беше нейният начин да ми покаже упоритата си вяра. Надеждата си, че един ден аз отново ще съм „добре“, въпреки че надали си спомняше последния път, когато се чувствах така. Като се замисля, аз също не помнех. Преди стрелбата? Или преди Джеръми да влезе в живота на Ник? Преди мама и татко да се намразят и аз да потърся някой или нещо, което да ме отдалечи от безрадостния ни дом? Или още по-назад, когато носех брикети, обличах се в тъмни дрехи, слушах „Топ 40“ и си мислех, че животът е лесен?

Алармата се включи отново, протегнах ръка да я изключа и без да искам, бутнах часовника на пода.

— Ставай, Валъри! — сигурна бях, че телефонът е в ръката и пръстът й е замръзнал върху 9. — Имаш един час. Ставай.

Свих се на кълбо и се загледах в щампата с конете върху тапетите на стената. Още от дете всеки път, когато имах неприятности, лягах и се взирах в тези коне. Представях си, че скачам на един от тях и потеглям. Яздя, яздя, яздя, косите ми се веят зад мен, конят ми никога не се уморява, не огладнява, продължава напред, без да срещне друга жива душа, води ме към вечността.

Но сега те ми заприличаха на детска рисунка върху хартия за тапет. Не ме водеха на никъде. Не можеха. Вече знаех, че никога не са могли, и това беше много тъжно. И те, като целия ми живот, бяха един дълъг и глупав сън.

Чух изщракването на ключалката и простенах. Разбира се, ключът. В един момент доктор Хелър, обикновено изцяло на моя страна, разреши на мама да използва ключ и да влиза в стаята ми, когато й скимне. „За всеки случай, нали разбираш? Като превантивна мярка, нали разбираш? Понеже става дума за опит за самоубийства, нали разбираш?“ И сега всеки път, когато не отговарях на почукването й, тя влизаше, стиснала мобилния си в ръка, в случай че лежа в езеро от кръв и до мен на килима се валят няколко бръснача.

Проследих завъртането на дръжката. Нищо друго не можех да направя, освен да гледам от леглото си. Тя се вмъкна вътре и аз се поздравих за проницателността си. Телефонът беше в ръката й.

— Браво, вече си будна — усмихна се тя, отиде към прозореца и вдигна венецианските щори. Примижах на утринното слънце.

— Облякла си костюм? — забелязах аз, засенчила очи с ръка.

Тя протегна свободната си ръка и приглади полата с цвят на старо злато около бедрата си. Огледа се внимателно, сякаш я облича за първи път. За миг ми се стори несигурна колкото самата мен, и ми стана жал за нея.

— Да — отвърна тя и използва същата ръка, за да потупа косата си отзад. — Мислех, че щом се връщаш в училище, мога отново да започна работа на пълен работен ден.

Надигнах се и седнах в леглото. Напоследък имах чувството, че главата ми се сплесква от лежане. Краката ми често изтръпваха. Потърках мускулите на бедрата си под одеялото.

— Още от първия ден?

Тя тръгна към мен, но обувките, в същия цвят като полата, се забиха в купчината с мръсни дрехи на пода.

— Ами… минаха няколко месеца. Доктор Хелър смята, че за мен ще е добре да се върна на работа. Но ще свърша навреме, за да те взема от училище. — Тя седна на ръба на леглото и ме погали по косата. — Ще видиш, че и ти ще се почувстваш по-добре.

— Откъде знаеш? — попитах. — Как може да си сигурна, че ще съм добре? Няма от къде. Не бях добре през миналия май и ти не знаеше това.

Станах рязко от леглото. Гърдите ми се стегнаха, имах чувството, че всеки момент ще се разплача.

Тя остана на леглото, стиснала телефона с две ръце.

— Знам, скъпа. Но… онзи ден няма да се повтори. Ник… го няма. Опитай се да не се разстройваш…

Но беше късно. Вече бях разстроена. Колкото повече ме галеше по косата, както правеше, когато бях малка, и колкото повече вдишвах парфюма й — някога го наричах „парфюма ти за работа“, — толкова по-реален изглеждаше фактът, че се връщах в училище.

— Всички се съгласихме, че така е най-добре, помниш ли? — каза тя. — В кабинета на доктор Хелър решихме, че бягството не е добър вариант за теб и за семейството ни. Ти се съгласи. Каза, че не искаш Франки да страда за случилото се. А и клиентелата на баща ти… Ще бъде много трудно да зареже всичко и да започне някъде отначало. И финансово, и… — тя сви рамене и поклати глава.

— Мамо… — започнах, но не успях да намеря сериозен аргумент в своя полза.

Тя беше права. Аз бях тази, която каза, че Франки не биваше да напуска приятелите си и не биваше да сменя града и училището си само защото по лошо стечение на обстоятелствата бе мой брат. И че татко, който стискаше зъби всеки път, когато някой споменеше възможността да се преместим, нямаше защо да изоставя изграденото с толкова труд и да започва всичко наново. И че аз също не биваше да се закотвям вкъщи с частен учител или още по-зле, да се местя през последната година, най-важната. В никакъв случай не трябваше да бягам като престъпник, след като не бях извършила нищо лошо.

— Така или иначе, където и да съм, хората могат да разберат за случилото се — бях казала, прокарвайки пръсти по облегалката на дивана в кабинета на доктор Хелър. — Няма как да съм сигурна, че в новото училище никой не е чувал за мен. Там ще бъда чужденка, а ако се разбере, ще ме отхвърлят като прокажена. Тук поне знам какво да очаквам. Ако избягам, всички ще си помислят, че съм виновна.

— Ще бъде трудно — беше ме предупредил доктор Хелър. — Ще трябва да се изправиш пред много дракони.

Аз бях свила рамене.

— Нищо ново под слънцето. Ще се справя.

— Сигурна ли си? — бе попитал той и бе присвил скептично очи.

В отговор получи уверено кимане.

— Не е правилно да бягам. Ще успея. Ако ми е гадно, винаги мога да удължа срока си. Но не ме е страх.

Ала това беше отдавна, когато лятото още беше пред мен и ми изглеждаше безкрайно дълго. Тогава „да се върна в училище“, ми се струваше просто възможна идея, не реалност. И като идея, все още вярвах в нея. Не бях виновна за нищо, освен, че обичах Ник и мразех хората, които ни тормозеха. Освен това нямаше начин да се скрия от онези, които вярваха, че имам пръст в случилото се. Но когато дойде време да превърна идеята в реалност, аз не просто се изплаших, бях ужасена.

— Имаше цяло лято на разположение да решиш — каза мама, все още седнала на леглото.

Стиснах устни и се обърнах към гардероба. Грабнах чифт чисти бикини и сутиен и затърсих в купчината на пода дънки и тениска.

— Добре, обличам се — казах примирено.

Ако кажа, че мама се усмихна, ще излъжа. По-скоро разтегна устни в подобие на усмивка, но излезе гримаса, каквато правеше, когато я болеше нещо. Надигна се и се отправи към вратата колебливо, после, явно решила, че идеята все пак е добра, пое към изхода, стиснала здраво телефона в ръка. Зачудих се дали няма да го държи и в работата така — с пръст върху деветката.

— Добре. Чакам те долу.

Навлякох избелелите си дънки и първата попаднала пред очите ми тениска, без да ми пука как изглеждам. Готините дрехи нямаше да ме успокоят, нито да ме направят по-незабележима в очите на другите. Влязох в банята и минах с четката през косата си. Не бях я мила от няколко дни. Изобщо не се замислих за грим. Нямах представа къде ми е кутията с гримовете. Цяло лято не бях се сещала за нея. През повечето време си бях в леглото.

Обух гуменките и взех раницата — беше нова, мама ми я купи преди няколко дни, стоя празна там, където я остави, до вчера, когато дойде и лично я напълни с всичко необходимо. Старата с кървавите петна… сигурно беше свършила в боклука, наред с тениската на Ник с „Флогинг Моли“, която мама бе намерила в гардероба ми и я бе изхвърлила, докато бях в болницата. Плаках много, когато се прибрах и видях, че я няма, дори я обидих, нарекох я кучка. Тя не разбираше, че тази тениска не беше на Ник Убиеца, а на Ник, момчето, което ме изненада с билети за концерта на „Флогинг Моли“, когато дойдоха тук. Момчето, което ме качи на раменете си, когато запяха тяхната „Factory Girls“. Момчето, което реши да съберем парите си, да си купим една тяхна тениска и да я носим поред. Донесохме я у нас, той я облече веднъж, после я съблече и повече не попита за нея.

Мама веднага се защити, като каза, че я е изхвърлила по съвет на доктор Хелър, но аз не й повярвах. Понякога имах чувството, че приписва всичките си идеи на него, за да ми запуши устата. Доктор Хелър щеше да разбере, че тази тениска не може да е на Ник Убиеца. Дори не знаех кой е Ник Убиеца. Доктор Хелър щеше да разбере и това.

Напълно облечена, изведнъж се разколебах. Стори ми се, че съм прекалено напрегната, за да се справя. Краката ми се оказаха меки и слаби за усилието да ме преведат през вратата, вратът ми се обля в пот. Нямах сили да се появя там, да се изправя пред хората, да видя отново онова място.

Измъкнах телефона от джоба си и с треперещи пръсти набрах номера на доктор Хелър. Той отговори при първия сигнал.

— Извинявай, че те притеснявам — казах и седнах на леглото.

— Не ме притесняваш. Нали аз ти казах да ми се обадиш? Чаках дори.

— Не мога да го направя — казах задъхано. — Не съм готова. И не мисля, че някога ще мога. Не беше добра идея да…

— Стига, Вал — прекъсна ме той. — Можеш да го направиш. Готова си. Говорили сме много. Справи се с много по-страшни неща през последните седем месеца. Няма да е лесно, но ще успееш. Ти си силно момиче.

Сълзите потекоха от очите ми и аз ги избърсах с палец.

— Просто се съсредоточи в себе си. Недей да четеш зад нещата. Иди и виж какво в действителност става там. Когато се върнеш следобед, ми се обади. Дори и да съм зает, ще уредя Стефани да те изслуша. Съгласна?

— Съгласна.

— И ако имаш нужда да споделиш нещо през деня…

— Мога да се обадя. Знам.

— Не забравяй какво си говорихме. Дори да издържиш само половин ден, това пак е победа, нали?

— Мама се връща на работа на пълен работен ден.

— Защото вярва в теб. Ако имаш нужда от нея, ще се прибере. Но моята прогноза е, че няма да се наложи. Знаеш, че винаги излизам прав, нали?

Долових усмивка в гласа му.

Засмях се. Подсмръкнах и отново изтрих очи.

— Вярно е. Добре. Трябва да тръгвам.

— Всичко ще е наред, Вал.

— Надявам се.

— Аз го знам. И не забравяй какво си говорихме: винаги можеш да се прехвърлиш в друго училище, ако не се получи. Това са… седемдесет и пет дни, нали?

— Осемдесет и три.

— Виждаш ли? Нищо работа. Хайде, чакам да ми се обадиш.

— Добре.

Затворих и взех раницата. Тръгнах към вратата, но спрях. Нещо липсваше. Бръкнах в най-горното чекмедже на скрина си и опипах дъното, докато я намеря, скрита далеч от очите на мама. Извадих я и се вгледах в нея за хиляден път.

Беше снимка на мен и Ник. Бяхме на Синьото езеро. Беше в последния ден от подготвителната година в гимназията. Той държеше бутилка бира, а аз се смеех толкова силно, че човек можеше да види сливиците ми на снимката. Седяхме на гигантска скала отдясно на езерото. Мисля, че Мейсън направи снимката. Да ме мъчиш, пак няма да се сетя кое беше толкова смешно, въпреки че си бях блъскала главата с надежда да се сетя не една и две нощи.

Изглеждахме толкова щастливи! И бяхме. Независимо какво разказваха имейлите, бележките за самоубийство и списъците на омразата. Ние бяхме щастливи!

Докоснах с пръст засмяното лице на Ник. Все още чувах гласа му, чист и ясен. Чувах го да ме кани на среща в неговия стил, сериозен, едновременно смел и срамежлив, рязък и романтичен.

— Вал — чух го да казва, докато ставаше да вземе бутилка бира от кошницата. С другата ръка избра едно плоско камъче, направи няколко крачки напред и го хвърли под остър ъгъл към езерото. То подскочи веднъж, два, три пъти, после потъна във водата. Някъде наблизо в гората се чу смехът на Стейси. След нея се разсмя и Дюк. Вече се стъмваше и жабите в левия край на езерото подхванаха своята песен. — Мислила ли си някога да зарежеш всичко това?

Допрях пети в скалата и прегърнах коленете си. Замислих се за кавгата между мама и татко предишната вечер. Гласът на мама се надигна от хола и изкачи стълбите до стаята ми. Думите бяха неясни, но гласът бе изпълнен с горчивина. Татко излезе към полунощ, вратата се затвори тихо след него.

— Имаш предвид, да избягам от къщи. Определено!

Ник остана мълчалив за известно време. Вдигна второ камъче и го метна към езерото. То подскочи два пъти и се изгуби из дълбините.

— Да — каза накрая. — Или да отпрашим през скалите и да не поглеждаме назад.

Загледах се в залязващото слънце и се замислих.

— Да. Всеки би искал. Като Телма и Луиз.

Той ме погледна и се засмя, после изпи остатъка от бирата и пусна бутилката на земята.

— Помниш ли миналата година, когато четохме „Ромео и Жулиета“?

— Да.

Той се наведе над мен.

— Мисля, че можем да сме като тях.

Сбърчих нос.

— Не знам. Можем ли?

Ник се обърна към езерото и се загледа във водата.

— Можем. Наистина. Мисля, че сме в подобно положение.

Станах и изтупах дънките отзад от полепналите по тях песъчинки.

— Предлагаш ли ми?

Той се спусна към мен, хвана ме през кръста и ме вдигна във въздуха. Започнах да ритам с крака, изписках уж уплашено, но скоро писъкът премина в кикот. Ник ме целуна и всичко в мен се наелектризира до такава степен, че дори и палците на краката ми изтръпнаха. Имах чувството, че цяла вечност съм чакала да направи точно това.

— Ще ми откажеш ли, ако ти предложа?

— В никакъв случай, Ромео — казах и го целунах отново.

— Тогава ти предлагам, Жулиета — отвърна той и сега, докато докосвах лицето му на снимката, можех да се закълна, че чувах думите в ухото си. Усещах го в стаята до себе си. През онзи ден в кафенето той се превърна в чудовище за всички по света, но в моите очи все още беше момчето, което ме държеше във въздуха, целуваше ме и ме наричаше Жулиета.

Пъхнах снимката в задния джоб на дънките.

— Брой до сто — казах на глас, поех дълбоко въздух и тръгнах надолу.

2 май 2008

6:32 сутринта

„Среща в Парламента?“

Телефонът ми звънна и аз го грабнах преди мама, Франки или, пази боже, татко да го чуят. Беше рано и светът отвън все още тънеше в мъгла. Беше една от онези утрини, когато не ти се става от леглото. Лятната ваканция чукаше на вратата, което означаваше три месеца без да ставаш рано и без даскало. Не че мразех даскалото, но Кристи Брутър ме изкарваше от нерви всеки ден в училищния автобус, бях получила тройка по природни науки, защото забравих да уча за теста, и всички говореха, че тази година държавните изпити ще са смърт.

Не бях виждала Ник напоследък. Два дни не беше идвал в училище, през цялото време ми изпращаше съобщения, все питаше за „ония тъпаци от класа“, за „дебелата кучка, физичката“ или за „оня боклук Макнийл“.

През последния месец се мотаеше непрекъснато с Джеръми и с всеки ден се отдалечаваше все повече от мен. Страхувах се, че накрая ще ме зареже, затова се правех, че не е кой знае какво, дето не го виждам редовно. Не исках да правя сцени. Напоследък беше много избухлив, а аз не исках да се караме. Не го питах какво прави, когато не е на училище, и отговарях на въпросите му с: „Тъпаците имат нужда от малко формалдехид“, „Мразя я тая кучка“ и „Макнийл има късмет, че нямам пушка“. По-късно последният отговор щеше да ме измъчва най-много. Всичките ме измъчваха. Но споменът за това… последното, дълго време ме караше да повръщам. Освен това беше тема на тричасов разговор между мен и детектив Панзела. И причина баща ми да ме гледа, сякаш съм ужасно чудовище, което, макар да криех дълбоко в себе си, той някак си успяваше да види.

Джеръми беше по-голям от нас — на двайсет и една, мисля, — беше завършил гимназията „Гарвин“ преди няколко години. Не бе отишъл в колеж. Не работеше. От онова, което знаех за него, не правеше нищо, освен да бие приятелката си, да пуши марихуана и по цял ден да гледа анимета. Докато не срещна Ник. После спря с филмите, започна да пуши марихуана с Ник и вече биеше гаджето си само вечер, защото през останалото време свиреше на барабани в гаража на Ник, прекалено замаян, за да си спомни, че има такава. В редките случаи, когато отивах там и двамата се засичахме, със страх виждах, че Ник беше съвсем различен човек. Просто не можех да го позная.

След трагедията дълго време си мислех, че всъщност никога не съм го познавала добре. Може би, докато гледахме телевизия в мазето му или се гонехме из басейна, или се смеехме, не съм виждала истинския Ник. Истинският, онзи с твърдия като стомана поглед и циничната усмивка, се показваше само когато се появеше Джеръми.

Чувала съм, че някои жени са тотално слепи за мъжете си, игнорират всички доказателства, че живеят с извратеняци или с чудовища, но никога няма да се съглася, че и аз съм била като тях. Когато Джеръми не беше наоколо… когато бяхме само аз и Ник… аз поглеждах в очите му и знаех какво виждам. И знаех, че е добро. Той беше добро момче. Понякога хуморът му беше малко крив и злобен — всички имаме такива моменти, — но никога не е мислил сериозно за такива неща. Затова не спирам да си мисля, че именно Джеръми вкара в главата му тази идея за стрелбата. Не аз. Джеръми. Той беше лошият. Той беше виновен за всичко.

Измъкнах телефона и набрах номера му под юргана, докато ужасната идея, че ще трябва да изкарам още един ден без него, потъваше бавно в съзнанието ми.

— Ехо?

— Бейби. — Гласът на Ник ми се стори неестествено тънък, звучеше като вибрация на жица, но аз реших, че е от ранния час, а той вече не ставаше рано.

— Хей — прошепнах под възглавницата, — не искаш ли днес да дойдеш до даскало, ей така, за разнообразие?

Той се изкиска. Беше в настроение.

— Ще дойда, бейб. Джеръми ще ме докара.

Веднага седнах и отметнах завивките.

— Супер! Вчера Стейси питаше за теб. Каза, че ви видяла с Джеръми да пътувате към Синьото езеро.

Оставих неизказания въпрос да виси във въздуха.

— Да. — Чух изщракване на запалка и пукане на запален тютюн. Ник издиша дима и продължи. — Имахме малко работа.

— Например?

Той не отговори. Чух го да всмуква дима от цигарата, после да го издиша отново.

Стана ми кофти. Явно нямаше намерение да ми каже. Това ме разстрои. Преди да срещне Джеръми, никога не бе имал тайни от мен. Споделяхме си всичко, дори и трудните неща: за отношенията между родителите ни, за обидните имена, с които ни наричаха децата в училище, и за това, как понякога се чувствахме нищожни. Дори нещо по-лошо.

Мислех да му кажа, че искам да знам, заслужавах да знам, но в последния момент промених темата — ако днес бе решил да дойде до училище, нямаше защо да си губя времето с караници.

— Хей, имам няколко имена за списъка — казах.

— Казвай.

Разтрих слепоочията си с пръсти.

— Хората, които се извиняват за всичко. Търговците на храни за бърза консумация. И Джесика Кембъл.

На устата ми беше да добавя и Джеръми, но се усетих навреме.

— Оная, мършавата, русата кокошка, дето ходи с Джейк Дайъл ли?

— Ъ-хъ. Но Джейк си е окей. Малко се перчи с мускулите си, но в никакъв случай не е толкова дразнещ, колкото Джесика. Вчера по физическо бях изключила и сигурно случайно съм погледнала към нея. И хоп, най-неочаквано тя се приближава и пита: „Какво ме гледаш, Сестро Смърт?“. Свъси вежди, извъртя очи и продължи. „Нямаш ли си друга работа?“. Побеснях и й казах: „Изобщо не ми пука какво приказваш“. А тя: „Няма ли погребение, да си ходиш там?“. Тъпите й приятелки се захилиха, сякаш е казала кой знае какъв виц. Крава смотана!

— Така е. — Той се закашля. Дочух шумолене на хартия и си представих как седи на матрака и пише в червената ни тетрадка. — Всички руси кучки трябва да изчезнат.

Засмях се. Беше смешно. Съгласих се с него. Дори се съгласих с него! Не го казах директно, но му го показах. Тогава това не ми се стори ужасно, просто се засмях, защото за мен те бяха ужасни. И го заслужаваха.

— Да, нека кудкудякат вкъщи на мама и татко — казах.

— Ще сложа и онази Шел в списъка.

— Добре. Защото непрекъснато се перчи със своя курс по театрално майсторство. Не знам какъв й е проблемът.

— Записах.

Настъпи тишина. Нямах представа какво мислеше Ник в онзи момент. Тогава взех мълчанието му за неизказано съгласие, сякаш говорехме на някаква наша си честота без думи. Но сега знам, че бях направила едно от онези „заключения“, за които ми говореше доктор Хелър. Хората ги правят непрекъснато — предполагат, че знаят какво става в главата на другия, и правят заключения. Но всъщност, не могат да знаят. Грешка е да си мислиш, че можеш да четеш мислите на другия. Огромна грешка. Може да съсипе живота ти, ако не внимаваш.

Някакъв глас каза нещо неразбрано и Ник се разбърза:

— Аз ще тръгвам. С Джеръми трябва да заведем детето му в детската градина. Приятелката му не си мърда задника. Ще се видим в „Парламента“.

— Окей. Ще кажа на Стейси да ни запази места.

— Супер.

— Обичам те.

— Аз също, бейб.

Затворих и се усмихнах. Може би онова, което го ядеше отвътре, най-после беше решено. Може би му бе дошло до гуша от Джеръми, от детето на Джеръми, от аниметата на Джеръми и тревата на Джеръми. Може би щях да го навия да отскочим на обяд до кафенето на Каси от другата страна на магистралата за по един сандвич. Само аз и той. Като в доброто старо време. Аз и той на бетона между двете платна на магистралата, седим, вадим люспите на лука от сандвичите и си говорим за музика, за книги, за какво ли не, с допрени рамене и люлеещи се над асфалта крака.

Изтичах под душа, без да паля лампата, и оставих парата да ме обвие в утринния мрак. Искаше ми се Ник да ми донесе нещо специално днес. Много го биваше за такива работи. Появяваше се в училище с роза, откъсната от градинката пред бензиностанцията, пъхаше пакетче бонбони в шкафчето ми през междучасието или мушваше бележка между тетрадките ми, когато не гледах. Когато поискаше, можеше да бъде ужасно романтичен.

Спрях душа и се избърсах. Обърнах специално внимание на косата и грима, облякох черна, нарочно скъсана на няколко места минипола, и любимия ми клин на черни и бели ивици с дупка на коляното. Сложих чорапи и кецове и грабнах раницата.

Малкият ми брат, Франки, ядеше зърнена закуска в кухнята. Косата му бе прилежно сресана и завършваше с характерния за пънкарите гребен. Заприлича ми на идеално фризираните скейтъри от рекламите на „Поптарт“. Франки беше на четиринайсет и беше зает изцяло със себе си. Смяташе се за нещо като моден гуру и винаги се обличаше толкова стилно, че приличаше на излязъл от каталог. Двамата си бяхме близки, въпреки че излизахме с различни компании и бяхме на противоположно мнение за това кое е „готино“ и кое е „гадно“. Понякога едва го понасях, но си го имах за моя готин по-малък брат.

Учебникът по американска история беше отворен пред него и той пишеше трескаво в тетрадката, като от време на време спираше да напълни устата си с храна.

— Днес рекламираме гел за коса, така ли? — ударих с юмрук по облегалката на стола му, докато минавах покрай него.

— Защо не? — прокара той ръка по гребена си. — Дамите го харесват.

Извъртях очи и се засмях.

— Естествено, дамите. Татко излезе ли?

Той пъхна в устата си нова лъжица и се върна към тетрадката.

— Да — каза между дъвченията. — Преди няколко минути.

Взех една гофрета от фризера и я сложих в тостера.

— Както виждам, снощи си бил зает с дамите и не си имал време за домашното — подкачих го и се наведох над него да видя какво пише. — Хм, дали жените от годините на Гражданската война са мислели за… гел за коса?

— Чупката — сръчка ме с лакът той. — Говорих с Тина до полунощ. Не остана време да си напиша домашното. Мама ще изкрейзи, ако получа още една двойка по история, и ще ми вземе телефона.

— Добре, добре — отвърнах. — Ще те оставя. В никакъв случай няма да заставам между теб, Тина и телефонния ви романс. — Гофретата изскочи от тостера и аз я измъкнах. Отхапах от нея, без да прибавям нищо, и заговорих с пълна уста. — Като стана дума за мама, днес ще те кара ли до училище?

Той кимна. Мама караше Франки до училището всеки ден, защото й беше на път за работа. Това му даваше няколко допълнителни минути сутрин и предполагам, че им се наслаждаваше. Аз също можех да се включа, но понеже трябваше всяка сутрин да слушам как косата ми е ужасна, колко къса е полата ми и „Защо хубаво момиче като теб се загрозява с тези пластове грим и ярки кичури?“, предпочитах да чакам автобуса, въпреки че винаги беше претъпкан с деца и смърдеше на пот.

Погледнах към часовника на печката. Автобусът щеше да пристигне всеки момент. Нарамих раницата и отхапах още веднъж от гофретата.

— Аз тръгвам — казах и се провикнах от вратата. — Успех с домашното.

— Чао — извика той след мен.

Излязох на верандата и затворих вратата зад себе си. Въздухът беше по-хладен от вчера. Сякаш не пролетта, а зимата чукаше на вратата ни и днес беше последният топъл ден.

2.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Кристи Брутър, шестнадесетгодишна.

Кристи Брутър, капитан на отбора по софтбол в гимназията, е била първата жертва и навярно набелязана мишена.

„Момичетата, които са били с Кристи, ни казаха, че той я потупал по рамото, споделя Ейми Брутър, майката на жертвата, и когато тя се обърнала, й казал: «Беше в списъка прекалено дълго». «Какъв списък?» — попитала тя, а той, без повече обяснения, стрелял в нея. Куршумът попаднал в стомаха и според лекарите тя е «истинска късметлийка и ще живее».“

Следователите потвърдиха, че името й е на първо място в печално известния „Списък на омразата“ — червена тетрадка със спирала, конфискувана от дома на Ник Ливъл един час след трагедията.

* * *

— Нервна ли си?

Дръпнах отлепилото се от подметката ми парче гума и свих рамене. В мен се бореха толкова много и различни емоции, че можех да закрещя тук, на улицата. Но вместо това само свих рамене. Сега, като се замисля, реакцията беше добра. Тази сутрин мама не сваляше поглед от мен. Едно погрешно движение и щеше да изтича при доктор Хелър, да го обяви за „извън нормалното“ и отново да седнем на разговор.

С доктор Хелър провеждахме такива разговори от миналия май поне веднъж в седмицата. Сеансът ни протичаше горе-долу така:

— Как се чувстваш?

— Няма да се самоубия, ако питаш за това — отвръщах аз.

— Точно това питам.

— Е, нямам такова намерение. Тя преувеличава — отвръщах аз.

— Тя просто се тревожи за теб — казваше той и най-после сменяхме темата.

Но после си отивах вкъщи, сядах на леглото и се замислях за това. За самоубийството. Наистина ли бях добре? Може би в живота ми наистина е имало период, когато съм искала да отнема живота си, но не съм го разбрала? Прекарвах часове наред в припадащия мрак на стаята, оплетена във въпроси. Защо, да му се не види, бях толкова неуверена в себе си, защо не знаех коя съм и каква съм. Отговорът на въпроса „кой си“ трябваше да е най-лесният на света, нали? Но за мен дълго време беше най-трудният. И може би винаги е бил.

Понякога има ужасни моменти, когато майка ти и баща ти се мразят и даскалото е бойно поле. Това беше моят свят — пълна гадост. Ник беше моето спасение. Единственият, който ме разбираше. Чувствах се върховно да бъда част от „нас“ — двама души с еднакво мислене, еднакви чувства, еднакви трагедии. Но сега другата част от „нас“ я нямаше и легнала в населената със сенки стая след сеанса при доктор Хелър, аз осъзнах, че не знам как да бъда отново себе си.

Обърнах се настрани, вгледах се в тъмнеещите коне на тапета и се помолих да ме вземат със себе си и да ме отведат някъде далеч, както си представях, че ще направят, когато бях малка, за да не се налага да мисля повече за това. Защото да не знаеш коя си, боли. Адски боли. Но едно нещо знаех със сигурност. Бях толкова уморена от болката и страданието, че не можех да поема нито грам повече.

Мама протегна ръка и ме потупа по коляното.

— Ако по някое време решиш, че имаш нужда от мен, веднага ми се обади. Нали?

Не отвърнах. Буцата в гърлото ми беше прекалено голяма. Изглеждаше ми нереално, че ще мина по същите коридори, които вече не бяха същите, и ще видя децата, които познавах толкова добре, но сега ми се струваха непознати. Като Алън Муун, когото видях да гледа директно в камерата и да казва: „Надявам се да затворят Валъри до живот за онова, което направи“, и Кармен Чиаро, цитирана в едно списание: „Нямам представа защо името ми е в списъка. Дори не познавах Валъри и Ник, преди това да се случи“.

Може би наистина не познаваше Ник. През първата година в гимназията той беше едно тихо кльощаво момче със смотани дрехи и мръсна коса. Но с мен беше съученичка в началното училище. Пред камерите тя излъга най-безсрамно, заявявайки, че не ме познава. И като се има предвид, че беше приятелка на Крис Съмърс, господин Куотърбек, и като се има предвид, че Крис Съмърс мразеше Ник и използваше всяка възможност да го унижи, и като се има предвид, че всички приятели на Крис намираха за много забавно той да тормози ежедневно Ник, изобщо не ми се вярваше, че не го познава. Щяха ли Алън и Кармен да са на училище днес? Щяха ли да ме чакат? И да се молят да не се появя?

— Знаеш и номера на доктор Хелър — каза мама и отново ме потупа по коляното.

— Знам го — кимнах кротко.

Завихме по Оук Стрийт. Можех да извървя този път със затворени очи. От нас право на Оук Стрийт. После наляво по Фаундлинг Авеню. И наляво по „Старлинг“. И директно на паркинга. Гимназията беше зад него. Нямаше начин да я пропусна.

Но тази сутрин сградата ми изглеждаше някак различна. Никога повече нямаше да ме изплаши и в същото време да ме развълнува, както през първата година тук. Никога повече нямаше да я свържа в ума си с любов, възторг, веселие — всичко, с което хората обикновено свързваха времето, прекарано в гимназията. Това беше другото нещо, което Ник открадна от мен, от всички нас, през онзи ден. Той не просто ни отне невинността и чувството за сигурност, той успя някак си да открадне и хубавите ни спомени.

— Всичко ще бъде наред — каза мама. — Имаш само осемдесет и три дни.

Обърнах глава и се загледах през прозореца. Видях Дилейни Питърс да върви през футболното игрище, хванала за ръка Сам Хол. Нямах представа, че са заедно. Изведнъж ми се стори, че съм пропуснала не едно лято, а цял един живот. При нормални обстоятелства щях да прекарам ваканцията на езерото, на игрището за боулинг, на бензиностанцията и в „Макдоналдс“, да знам всички клюки и да съм в час с новите двойки и раздели. Но вместо това, цяло лято не мръднах от леглото, изплашена до смърт. Стомахът ми се надигаше към гърлото всеки път, когато мама ми предложеше да отида с нея до магазина.

— Доктор Хелър е убеден, че ще се справиш без проблеми.

— Знам — отвърнах и наведох глава. Усетих как коремът ми се свива.

Както винаги, Стейси и Дюк седяха на пейките под таблото на игрището заедно с Мейсън, Дейвид, Лиз и Ребека. При нормални обстоятелства щях да седна до тях с Ник. Да сравнявам програми, да питам кой е дежурен днес, да уговарям някакво бясно парти за вечерта. Ръцете ми започнаха да се потят. Стейси се смееше на нещо, казано от Дюк, и аз се почувствах чужденка повече от всякога.

Завихме по алеята и първото нещо, което видях, бяха двамата полицаи на мотори до входа на училището. Сигурно съм издала някакъв звук или съм направила физиономия, защото мама каза:

— Това е рутинна проверка. За ваша безопасност е. Защото… знаеш. Не искат подражатели. Така ще си по-спокойна, Вал.

Мама стигна до входа и спря. Ръцете й се отделиха от волана като пречупени. Хвърли ми бърз поглед, после наведе глава и започна да чопли разсеяно лака от палеца на лявата си ръка. Опитах се да не обръщам внимание на това и се насилих да изфабрикувам една колеблива усмивка заради нея.

— Ще те чакам тук точно в три без десет — каза тя.

— Всичко ще бъде наред — казах с изтънял гласец и хванах дръжката на вратата. Не мислех, че имам достатъчно сили да я отворя, но все пак го направих, което ме разочарова, защото това означаваше, че трябваше да сляза.

— Може утре да сложиш малко червило — каза мама, докато излизах навън.

„Как се сети за това?“ — изумих се аз, но вместо да попитам на глас, свих сърдито устни, просто по навик. Затворих вратата и й махнах набързо. Тя ми отвърна и ме проследи с поглед. Запали двигателя чак когато колата зад нея натисна клаксона.

За миг останах на тротоара, не бях сигурна ще мога ли да вляза в сградата. Ръцете ме засърбяха, ушите ми забучаха. Но децата наоколо изглеждаха съвсем нормални. Две първокурснички минаха покрай мен, увлечени в разговор за новите си съученици. Мина друга двойка и момичето се засмя, когато приятелят й я сръчка нежно с пръст в ребрата. Учителите бяха на тротоара и посрещаха децата. Всичко беше така, както го помнех от последния път. Странно.

Тръгнах към входа, но един глас зад мен ме накара да се закова на място.

— Не може да бъде!

Сякаш с думите някой натисна копчето за звука и светът около мен оживя. Обърнах се и се огледах. Бяха Стейси и Дюк, хванати за ръце. Стейси ме гледаше с отворена уста, Дюк, обратно, стиснал здраво устни.

— Вал? — извика Стейси. Сякаш не беше изненадана, че ме вижда, а че се срещаме точно тук.

— Здрасти — отвърнах на въпроса й.

Дейвид изникна зад гърба на Стейси, приближи се и ме прегърна. Прегръдката му беше вдървена и той побърза да ме пусне и да отстъпи назад, нареди се до останалите и сведе поглед.

— Не знаех, че се връщаш — каза Стейси. Стрелна с очи Дюк и незабавно започна да се трансформира в негово копие. Усмивката й се изкриви толкова силно, че се изплаших за нея.

Свих рамене. Стейси беше моя приятелка от цяла вечност. С нея носехме еднакъв размер дрехи, харесвахме едни и същи филми, обличахме се по един и същ начин, лъжехме по един и същ начин. През лятото бяхме почти неразделни.

Но имаше една огромна разлика. Стейси нямаше врагове, може би защото през цялото време се мъчеше да угоди на всички. Беше като пластилин: само й кажи каква искаш да бъде и тя веднага ще се превърне в желаната личност. Не беше от популярните, но със сигурност не беше и от загубеняците като мен. Имаше способността да преминава границата незабелязано, нея радарите не я ловяха.

След „инцидента“, както го наричаше баща ми, Стейси ме посети два пъти. Веднъж в болницата, когато не говорех с никого, и веднъж вкъщи. Втория път помолих Франки да й каже, че спя. Тя не направи друг опит да се свърже с мен, аз също. Мисля, че тогава една част от мен вярваше, че вече не заслужавам да имам приятели. Че на Стейси й трябва по-добра приятелка.

Сега, докато я гледах да се превръща в Дюк, ми стана жал за нея. Видях в очите й желанието да продължим оттам, където бяхме стигнали преди стрелбата, видях колко й е кофти, че се е отдръпнала от мен, но видях и друго — тя се притесняваше за голямата черна точка, която би й донесло приятелството й с мен. Ако аз бях виновна, защото обичах Ник, нямаше ли и тя да излезе виновна, защото ме обичаше? Да остане моя приятелка, означаваше да поеме огромен риск — на практика беше истинско социално самоубийство за всеки от гимназия „Гарвин“. Стейси не беше достатъчно смела, за да го поеме.

— Кракът боли ли те? — попита тя.

— Понякога — казах и погледнах към бедрото си. — Хубавото е, че ще ме освободят от физическо. Но е кофти, защото не знам дали ще мога да стигам навреме до кабинетите с това нещо.

— Ходи ли на гроба на Ник? — попита ме Дюк. Вгледах се в него. Той ме наблюдаваше с дълбоко презрение. — Изобщо ходи ли на някой от гробовете?

Стейси го сръга с лакът.

— Остави я на мира. Това е първият й ден — каза тя, но в гласа й нямаше нужната твърдост.

— Добре, мамо — измърмори Дейвид. — Радвам се, че вече си добре, Вал. Математика ли имаш?

— Какво, тя може да ходи — прекъсна го Дюк. — Защо да не отиде на гробището? Ако аз бях написал онези имена в списъка, най-малкото щях да посетя гробовете им.

— Не съм искала никой да умира — казах, но думите ми излязоха като шепот.

Дюк вдигна вежди към мен.

— Той ти беше гадже и най-добър приятел.

Настъпи мълчание. Забелязах, че около нас се бе струпала любопитна тълпа зяпачи. Но те не се интересуваха от конфронтацията. Гледаха мен, сякаш чак сега осъзнаха коя съм. Минаваха бавно покрай мен, обикаляха ме от всички страни, шушукаха си и ме оглеждаха от глава до пети.

Стейси също ги забеляза. Размърда се и зарея поглед някъде зад мен.

— Трябва да влизам — каза бързо и тръгна към входа. — Радвам се, че се върна.

Дейвид и Мейсън я последваха. Дюк тръгна последен, мина покрай мен, мърморейки:

— Да, голяма радост.

Стоях на площадката като изгубена сред странния поток от деца около мен, които ме блъскаха, но погледите им не ми позволяваха да потъна в морето от глави и тела. Запитах се дали да не изчакам тук до три без десет, когато мама щеше да ме вземе.

Една ръка ме потупа по рамото.

— Защо не дойдеш с мен? — каза някой в ухото ми.

Обърнах се и се оказах лице в лице с госпожа Тейт, педагогическия съветник. Тя ме прегърна през раменете и ме поведе напред. Двете се гмурнахме смело сред вълните от деца, предизвиквайки шепот и възклицания.

— Радвам се да те видя сред нас — каза тя. — Сигурно си малко притеснена?

— Малко — отвърнах, но не продължих, защото тя ме водеше толкова бързо, че нямах време за нищо, освен да се съсредоточа в крачките си. С темпото, с което вървяхме, се оказахме във фоайето, преди паниката да разбърка вътрешностите ми, и аз се почувствах измамена. Имах право поне да се паникьосам, влизайки отново в училище, ако исках, нали?

Пред пропуска гъмжеше от деца. На вратата стояха полицаи и прокарваха някакви уреди по дрехите и чантите им. Госпожа Тейт махна на един от тях и той ни пропусна, без да ни провери. Фоайето ми се видя някак празно, сякаш много от нас липсваха. Но всичко друго си беше както преди. Децата разговаряха, крещяха, обувките им скърцаха по лъскавите плочки, стените ечаха от тряскането на вратичките на шкафчетата в страничните коридори.

Двете вървяхме бързо и целенасочено и скоро завихме към „Парламента“. Този път паниката се надигна толкова бързо, че стигна гърлото ми, преди госпожа Тейт да ме набута в голямата зала. Вероятно бе усетила страха ми, защото стисна здраво раменете ми и тръгна още по-бързо.

„Парламента“ — едно от местата, където висяхме сутрин, нагъчкани рамо до рамо — беше празен, масите и столовете очакваха посетителите си. В далечния край, където бе паднала Кристи Брутър, някой бе сложил табло. Най-отгоре с изрязани букви от цветна хартия бе изписано: НИЕ ПОМНИМ. Под надписа бяха забодени бележки, картички, панделки, снимки, цветя и знамена. Две момичета — от това разстояние не можах да ги позная — тъкмо окачваха с карфица една снимка, придружена с бележка. Снимката и бележката бяха далече от нас и нямаше как да ги видя.

— Мислехме да забраним влизането тук сутрин — каза госпожа Тейт, прочела сякаш мислите ми, — като предохранителна мярка. Но вече никой не иска да идва, така или иначе. Използваме помещението само през обедната почивка.

Тръгнахме през залата. Опитах се да игнорирам усещането, че краката ми джапат в локви кръв, и да се фокусирам в тракането на токовете на госпожа Тейт, припомняйки си всички хватки и трикове за дишането и фокусирането, на които ме бе учил доктор Хелър. Пробвах дълго и упорито, но в момента не можах да си спомня нищо.

Прекосихме залата и минахме от другата страна на „Парламента“, където бяха кабинетите на администрацията. Технически погледнато, това беше предната част на сградата. Тук също имаше полицаи и децата минаваха през още един пост.

— Всички тези мерки за сигурност объркват обичайния ред в училище — въздъхна госпожа Тейт. — Но така всички се чувстваме по-защитени.

Тя ме поведе бързо през полицаите и най-после влязохме в приемната. Секретарките вдигнаха погледи и се усмихнаха любезно, но не пророниха нито дума. Наведох ниско глава и последвах госпожа Тейт в кабинета й. Надявах се да ме задържи достатъчно дълго.

Кабинетът на госпожа Тейт беше пълна противоположност на кабинета на доктор Хелър. Този на доктор Хелър беше чист и подреден, по стените имаше редици от книги и учебници. В стаята на госпожа Тейт се набиваха в очи случайни комбинации от документи и учебни пособия, сякаш през половината време тук се помещаваше педагогическият съветник, а през другото време стаята се използваше за склад. По всяка хоризонтална повърхност имаше книги, учебници и снимки на децата и кучето на госпожата.

Учениците идваха тук най-често, за да се оплачат от някой учител или да погледнат в каталога за колежите. Ако госпожа Тейт си е мислела, че ще работи с горните класове и ще превъзпитава трудни тийнейджъри, сигурно бе останала разочарована. Ако липсата на трудни деца можеше да се нарече разочарование.

Тя ме покани с жест да седна срещу нея, на стол с разкъсана винилова дамаска. Промуши се между бюрото и един малък шкаф за документи и седна на мястото си. Наведе се напред и скръсти ръце върху една опаковка от сандвич.

— Чаках те тази сутрин и много се радвам, че се появи. Това показва смелост.

— Старая се — промърморих и потрих несъзнателно длани в бедрата си. — Но не мога да обещая, че ще остана.

Осемдесет и три дни, повторих си наум.

— Много ми се иска да останеш. Ти си добра ученичка. А! — извика тя и вдигна пръст. Обърна се странично, наведе се и отвори кантонерката до бюрото. Рамката на една черно-бяла снимка на мяучеща котка отгоре й падна от разместването и аз си представих как й се налага да я вдига по няколко пъти на ден. Тя измъкна оттам една кафява папка, сложи я пред себе си и остави чекмеджето отворено. — Това ми напомня за колежите. Да. Ти беше избрала… — тя запрелиства бързо страниците — Канзас сити, ако си спомням правилно.

Обърна още няколко страници, спря на една, прокара пръст по нея, закова го някъде на долните редове и каза тържествуващо:

— Да, точно така. Канзас сити и Северозападния колеж в Мисури. — Затвори папката и се усмихна. — Получих програмите им миналата седмица. Малко сме закъснели с процедурата, но мисля, че няма да е проблем. Има някои промени в досието ти, но всъщност… не ти е предявявано обвинение в… знаеш какво имам предвид.

Кимнах. Знаех какво има предвид. Не че имаше някакво значение дали ще го впишат в досието ми, защото надали имаше и един човек в страната, който да не бе чувал за мен. Знаех, че имам много приятели по света. И много врагове.

— Промених мнението си — казах на глас.

— А! Друго училище ли избра? Не би трябвало да е проблем. С твоя успех…

— Не, искам да кажа, че няма да ходя в колеж.

Госпожа Тейт се наведе напред и отново постави ръце върху опаковката.

— Няма да ходиш? — намръщи се тя.

— Да, вече не искам.

— Слушай, Валъри — заговори меко тя. — Знам, че се обвиняваш за станалото. Знам, че мислиш, че си като него. Но не е така.

Изпънах гръб и се опитах да се усмихна самоуверено. Не беше разговор, какъвто исках да проведа точно днес.

— Не е необходимо да го казвате, госпожо Тейт — казах и докоснах за успокоение задния джоб със снимката на двама ни с Ник на Синьото езеро. — Искам да кажа, че съм добре и всичко е наред.

Госпожа Тейт вдигна ръка и ме погледна право в очите.

— Имаше период, когато прекарвах повече време с Ник, отколкото със собствения си син — каза бавно тя. — Беше толкова обсебен! Толкова гневен. Той… е от децата, за които животът е бойно поле. Давеше се в омраза. Тя го ръководеше.

„Не — идеше ми да изкрещя, — не беше такъв! Ник беше добър. Аз знам!“

Изведнъж се пренесох в спомена за онази нощ, когато Ник се появи неочаквано вкъщи. Мама и татко набираха скорост за обичайния скандал след вечеря. Усетих, че бурята приближава, много преди да се развихри. Мама редеше чинии в съдомиялната и си мърмореше нещо под носа, татко измерваше с крачки разстоянието между хола и кухнята, хвърляше яростни погледи към нея и клатеше глава. Напрежението се покачваше ежеминутно и аз усетих как в мен се надига онова чувство, което по-късно щеше да ме измъчва толкова често, и единственото, което исках в онзи момент, беше да се кача в стаята си, да заспя и да се събудя в друга къща и в друг живот. Франки вече се бе покрил в своята бърлога и на мен ми мина през ума, че сигурно и той се чувства така.

Вече бях на последните стъпала, когато на вратата се позвъни. Надникнах през прозореца и го видях пред вратата, пристъпяше нервно от крак на крак.

— Аз ще отворя — извиках към мама и татко и се понесох надолу, но кавгата вече започваше и те не ме забелязаха.

— Здрасти — казах и излязох на верандата. — Какво има?

— Здрасти — отвърна той и протегна ръка към мен. В нея имаше диск. — Донесох ти това. Записах го днес следобед. Вътре са всички песни, които ми напомнят за теб.

— Много благодаря — казах и се зачетох в обложката. Беше описал всички записани песни и изпълнители. — Харесват ми.

Чухме гласа на татко да се приближава от другата страна на вратата.

— Знаеш ли, може би наистина не трябваше да се прибирам, Джени? Идеята ти е чудесна — изрева той и Ник погледна към вратата. Можех да се закълна, че виждам срам в очите му. И още нещо. Съжаление? Страх? Или същата умора, каквато изпитвах аз?

— Искаш ли да се разкараме от тук? — попита той и пъхна ръце дълбоко в джобовете си. — У вас обстановката май не е много здравословна. Може да се поразходим малко.

Кимнах, отворих леко вратата, колкото да метна диска на масата в коридора, и излязох отново. Ник ме хвана за ръката и ме поведе към поляната зад къщата. Намерихме удобно място, легнахме по гръб на тревата, загледахме се в звездите и заговорихме за… всичко.

— Знаеш ли защо ни е добре заедно, Вал? — попита ме след малко той. — Защото мислим по еднакъв начин. Като че използваме един мозък. Много е готино.

Обърнах се и преплетох крака в неговите.

— Абсолютно. Майната им на родителите с техните тъпи караници. Майната им на всички. На кого му пука за тях?

— Не и на мен — усмихна се той и се почеса по рамото. — Знаеш ли, от дълго време си мислех, че никой не ме разбира, но ето че се появи ти. Ти си нещо друго.

— Аз те разбирам. — Обърнах се и го целунах по рамото. — И знам, че ти също ме разбираш. Малко е зловещо, че си приличаме толкова.

— Зловещо, но по-готин начин.

— Да, така е.

Той се обърна към мен, повдигна се на лакът.

— Супер е, че сме заедно — каза тихо. — Разбираш ли, дори и целият свят да те мрази, знаеш, че има на кого да се опреш. И ставаме двама срещу всички. Само аз и ти.

В онзи момент съзнанието ми беше дотолкова заето с караницата на мама и татко, че си помислих, че говори за тях. Той знаеше какво преживявам. Неговите проблеми не бяха по-малки от моите. Имаше трети баща, той се наричаше Чарлз, но Ник го наричаше „специалитета на деня“. Говореше за бързо сменящите се любовници на майка си, като че ли разказваше виц. Но не си давах сметка, че ни вижда двамата като отбор срещу всички останали.

— Да, само аз и ти — отвърнах тихо. — Аз и ти.

Загледах се в килима на госпожа Тейт. Отново ме обзе онова неприятно чувство, че всъщност изобщо не съм го познавала. И че всичките приказки за „две тела, една душа“ са били пълна безсмислица. Явно, когато ставаше дума за вникването в душата на човек, бях пълна двойкаджийка.

Усетих буцата в гърлото си. Колко жалко беше всичко! Отхвърлената от всички тъпачка плаче за своя любим, убиеца. Когато се видях в тази светлина, дори и самата аз се намразих. Преглътнах и принудих буцата да премине надолу.

Госпожа Тейт бе седнала отново на стола зад бюрото и продължаваше да говори.

— Ти имаш бъдеще, Валъри. Мислеше за колеж. Бореше се за добър успех. Ник никога не е имал такива намерения. Неговото бъдеще беше… това.

Сълзите напираха към очите ми. Преглъщах и преглъщах, но нищо не помагаше. Какво знаеше тя за бъдещето на Ник? Човек не може да предвиди бъдещето. Господи, ако можех да предвидя какво щеше да стане, щях да го спра. Щях да се намеся. Но аз не го направих. Не успях. А трябваше да се досетя. Ето какво ме убиваше. Трябваше да се досетя. И сега моето бъдеще не включваше колеж. Бъдещето ми щеше да бъде онова на Момичето, което мрази всички. Така ме нарекоха във вестниците — Момичето, което мрази всички.

Исках да разкажа всичко това на госпожа Тейт, но беше доста сложно и объркано и докато й обяснявах, кракът ми сто процента щеше да запулсира, а сърцето ми да се свие от болката. Станах и грабнах раницата. Изтрих бузите с опакото на дланите си и казах:

— По-добре да тръгвам. Не искам да закъснявам от първия ден. Ще помисля за това. За колежа. Но вече ви казах, че не обещавам нищо.

Госпожа Тейт въздъхна и стана. Затвори чекмеджето на шкафа, но не направи опит да излезе иззад бюрото.

— Валъри — започна, но размисли и се отказа. — Пожелавам ти приятен ден. Добре дошла в училище.

Тръгнах към вратата. Но преди да я отворя, се обърнах и попитах:

— Госпожо Тейт, промяната… голяма ли е? — попитах. — Имам предвид хората… те… различни ли са?

Не знаех на какъв отговор да се надявам. „Да, всички научихме урока си и сега сме едно голямо щастливо семейство, точно както ни описват по вестниците.“ Или: „Не, тук няма лоши деца, всичко е само в твоята глава, както го описват във вестниците. Ник беше побъркан, ти се подведе по него и така стана всичко. Нямаше причина да се гневиш. Всичко беше плод на въображението ти.“

Госпожа Тейт задъвка долната си устна, явно обмисляше отговора си.

— Хората са си хора — каза накрая, вдигайки ръце в жест на безнадеждност.

Това беше последният отговор, който исках да чуя.

2 май 2008

7:10 сутринта

„Внимавай да не те омагьоса, Кристи…“

През повечето дни ми се струваше връх на иронията, че мама вози Франки до училище, въпреки че той обичаше да пътува с автобуса, а аз пътувах с него, защото не понасях критиките и съветите на мама. Но имаше дни, когато бях готова да изтърпя всичко, защото автобусът беше пълна отврат.

Обикновено се добирах до една от седалките в средата и потъвах в нея, свита на кравай, забивах колене в облегалката пред мен, включвах MP3 плейъра и сложила слушалките в ушите си, изчезвах за света.

Но след време Кристи Брутър започна всеки ден да ме докарва до истерия. Не че беше някаква новост, аз по принцип не можех да я понасям. И никога не съм могла. Кристи беше популярна, беше от онези момичета, с които всеки искаше да е приятел, защото се страхуваше от последствията, ако не й беше такъв. Тя беше едра и яка, шкембето й стърчеше войнствено напред, бедрата й бяха толкова здрави, че можеха да ти счупят черепа. Което беше странно, като се има предвид, че беше капитан на отбора по софтбол. Никога не можах да го разбера. Просто не можех да си представя Кристи Брутър да надбяга някого до първа база. Но предполагам, че го е правила някога, веднъж или два пъти, щом беше капитан. Или треньорът се страхуваше да я замени. Кой знае?

Познавах Кристи още от детската градина и никога, нито за миг, не съм си представяла, че мога да бъда близка с нея. Направо ми бодеше очите. Мама всяка седмица дърпаше госпожата настрани и я молеше да не слага Кристи и мен на една маса.

— Нали знаете, всеки си има симпатии и антипатии… — казваше тихо и се усмихваше извинително.

Кристи Брутър беше моята антипатия.

В началното училище тя ме кръсти Бъки Бийвър. В шести клас пусна слух, че нося прашки, което в прогимназията беше голям скандал. А в гимназията реши, че не харесва грима и дрехите ми, и ми лепна прякора Сестра Смърт. Всички го намериха за много смешен и го повтаряха като папагали.

Тя се качваше в автобуса две спирки след мен и в повечето дни това беше в моя полза, защото имах време да се направя на невидима, преди да се качи. Не че се страхувах, не, просто нямах нерви да се дърлим с нея.

Потънах в седалката, смъкнах се надолу така, че главата ми едва да се забелязва над облегалката, пъхнах слушалките в ушите си и надух музиката до дупка. Погледнах през прозореца и си помислих, че ще е супер, ако в момента държа ръката на Ник. Нямах търпение да стигна до училище и да го видя, да усетя канеления дъх на дъвката му, да склоня глава на рамото му по време на обяда, сигурна и в безопасност, забравила за останалия свят. За Кристи Брутър. За Джеръми. За мама, татко и техните „дискусии“, които винаги, винаги, винаги завършваха с писъци и викове, татко изчезваше някъде в нощта и стаята потъваше в тишина, на фона на която всички слушахме жалкото подсмърчане на мама от стаята й.

Автобусът спря веднъж, потегли и скоро спря отново на следващата спирка. Загледах се през прозореца в един териер, който душеше около торба с боклук пред къщата до спирката. Въртеше опашка, а главата му бе изцяло заровена в торбата. Зачудих се как успява да диша и какви ли примамливи неща е намерил там, щом трепереше толкова силно от възбуда.

Автобусът потегли отново и аз увеличих музиката, за да заглуша врявата от придошлите деца. Облегнах се на седалката и затворих очи.

Някой ме перна по рамото. Реших, че е от преминаващите назад деца, и не обърнах внимание. Но ударът се повтори, този път по-силен, в същия момент някой издърпа кабела на слушалката ми. Тя се залюля във въздуха и от нея се разнесе слабият звук на музиката.

— Какво става, мамка му? — извадих и слушалката от лявото си ухо и навих кабела около MP3 плейъра. Погледнах надясно и видях Кристи Брутър да ми се хили, седнала от другата страна на пътеката. — Разкарай се, Кристи!

Грозната й приятелка Хелън (кетчър на отбора по софтбол, също амазонски тип, с червена коса и по мъжки изсечено лице) се изкиска, но Кристи се правеше, че не е нейна работа, и ме гледаше с фалшива невинност.

— Нямам представа за какво говориш, Сестро Смърт. Да не би да халюцинираш. Може би не си видяла добре? Може би дяволът те е сръчкал?

Извъртях очи.

— Да, бе — измърморих, мушнах отново слушалките в ушите си, върнах се в позиция „геврек“ и затворих очи. Нямах намерение да й доставям удоволствие, като се ядосвам или викам.

Автобусът зави към гимназията и аз усетих ново сръчкване в рамото, но този път по-силно и слушалката изскочи от ухото ми като тапа, MP3 плейърът изхвърча от ръцете ми, плъзна се по пода и се скри под седалката пред мен. Вдигнах го. Зелената светлина отстрани изчезна и екранът потъмня. Изключих го и го включих отново, но без ефект. Не работеше.

— По дяволите! Какъв ти е проблемът? — повиших тон.

Хелън отново обърна мъжкото си лице към мен, заедно с още двама-трима тъпаци от тяхното обкръжение, а Кристи продължаваше да ме гледа като света вода ненапита.

Автобусът спря, вратите се отвориха и всички станахме. Това е някакъв ученически инстинкт, помислих си. Може да си по средата на пътя, но щом вратите на автобуса се отворят, ставаш. Беше една от константите в живота. Раждаш се, умираш, ставаш, когато вратите на автобуса се отворят.

Кристи и аз стояхме на сантиметри една от друга. Можех да подуша сиропа за палачинки по нея. Тя ме изгледа от глава до пети и каза с ехидна усмивка:

— Да не бързаш за погребение, а? Готова си да зарежеш Ник за хубав студен труп? Ох, чакай, може би Ник е трупът?

Продължих да я гледам в очите, отказвайки да сведа поглед. След толкова години не се уморяваше да повтаря едни и същи тъпи шегички. Още не можеше да ги израсне. Веднъж мама ми каза, че ако не обръщам внимание на Кристи, накрая ще й стане безинтересно и ще се откаже. Бях готова да последвам съвета й, но не и да й позволя да чупи нещата ми.

Минах покрай нея по пътеката, вдигнах MP3 плейъра и казах:

— Какъвто и да ти е проблемът, ще си платиш за това.

— Олеле! Треперя цялата — отвърна тя.

Някой отзад добави:

— Внимавай да не те омагьоса, Кристи — и всички се засмяха.

Продължих между седалките и слязох на тротоара, минах зад автобуса и се затичах към игрището, където Стейси, Дюк и Дейвид вече бяха насядали по седалките.

Отидох при тях, останала без дъх от яд и злоба.

— Здрасти — посрещна ме Стейси. — Какво става? Изглеждаш ядосана.

— Направо съм бясна — отвърнах. — Виж какво направи оная кучка, Кристи Брутър с MP3 плейъра ми.

— Уау! — грабна го от ръцете ми Дейвид. Натисна няколко бутона и няколко пъти се опита да го изключи и включи. — Трябва да го дадеш на поправка. Може да го оправят.

— Не искам да го оправят. Искам да я убия. Иде ми да й откъсна тъпата глава. Ще съжалява за това. Ще й го върна, каквото ще да става.

— Зарежи я — каза Стейси. — Нали я знаеш Кристи каква крава е! Всъщност, никой не я харесва.

Едно черно камаро сви с вой към паркинга и спря до футболното игрище. Познах колата на Джеръми и сърцето ми забърза. За миг забравих за плейъра.

Вратата до шофьора се отвори и Ник слезе. Беше с черно кожено яке, с което напоследък не се разделяше, ципът му бе вдигнат до брадичката заради студения вятър.

Скочих от седалката и размахах ръка към него.

— Ник — извиках силно.

Той ме забеляза, вдигна брадичка и тръгна към мен. Бавно, методично, без припрени движения. Заподскачах по седалките надолу и се затичах през игрището към него.

— Здрасти — извиках и увиснах на врата му.

В първия момент той се отдръпна леко, но после ме целуна, обърна ме и сложи ръка на рамото ми, както винаги. Беше толкова хубаво отново да усещам ръката му.

— Ей, загубеняци, как я карате?

Той използва свободната си ръка да стисне тази на Дюк, после сръга Дейвид в рамото.

— Къде се губиш бе, човек? — попита Дейвид.

Ник се изкиска и изведнъж се стъписах. Изглеждаше много странен. Бликащ от енергия, напрегнат дори.

— Имах си работа — отвърна кратко той. Очите му се стрелнаха към входа на училището. — Имах работа — повтори, но го каза толкова тихо, че сигурно само аз го чух. Но не мисля, че го казваше на някого от нас. Колкото и странно да беше, ми се стори, че говори на училището. На самата сграда и на онези вътре.

Господин Ангерсън изникна зад нас и чухме характерния директорския тон, онзи, който обичахме да имитираме по купони: „Не, гимназисти, бирата действа зле на мозъка ви. Трябва сутрин, преди да дойдете на училище, да хапнете нещо здравословно. И помнете, гимназисти, че тук казваме «не» на наркотиците“.

— Стига приказки за тази сутрин, гимназисти — каза той. Със Стейси се сбутахме и прихнахме в шепите си. — Време е за час.

Дюк козирува срещу Ангерсън и тръгна към клас. Стейси и Дейвид го последваха, като се подсмихваха. Аз също тръгнах, но бях спряна от ръката на Ник, която ме задържа на място. Вдигнах поглед към него. Той продължаваше да се взира в сградата, в ъгълчетата на устните му играеше лека усмивка.

— По-добре да тръгваме, преди Ангерсън да се развилнее — дръпнах го за ръката аз. — Знаеш ли, мислех си да зарежем обяда в стола и да отскочим до Каси.

Той не отговори. Продължи да се взира в училището.

— Ник? Да тръгваме, а? — повторих, но отново не получих отговор. Накрая го побутнах с хълбок. — Ник?

Той примига и ме погледна. Усмивката не слизаше от устните му. В очите му долових неестествен блясък. Запитах се какво ли са взели с Джеръми тази сутрин. Ник се държеше наистина странно.

— Да — каза отнесено той. — Днес имам много работа.

Тръгнахме към входа. Докато вървяхме, бедрата ни се удряха едно в друго.

— Щях да ти дам MP3 плейъра си за първия час, но Кристи Брутър ми го счупи — казах и вдигнах плейъра да го види. Той се загледа в него за момент. Усмивката му се разшири. Прегърна ме по-здраво и забърза към училището.

— Отдавна ми се иска да я погледна в очите — каза някак весело.

— Не мога да я понасям — изскърцах със зъби, изстисквайки случая докрай, за да задържа вниманието му. — Не знам какъв й е проблемът.

— Аз ще се погрижа за нея.

Усмихнах се доволно. Ръкавът на блузата му погъделичка врата ми. Беше приятно. Истинско, някак си. Като уверение, че докато този ръкав трие кожата ми, всичко ще бъде наред, дори и той да направи някаква глупост. Ник беше тук, до мен, прегръщаше ме и бе готов да ме защити. Не Джеръми. Мен.

Отворихме вратата и той свали ръката от раменете ми. Вятърът улови момента, мушна се под яката на ризата ми и влезе в пазвата. Потръпнах от внезапно нахлулия студ.

Ник изчака да мина пред него.

— Да свършим с това веднъж завинаги — каза той.

Кимнах и тръгнах към „Парламента“. Докато търсех Кристи с поглед, зъбите ми започнаха да тракат.

3.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Джеф Хикс — петнайсетгодишен.

Като първокурсник петнайсетгодишният Джеф Хикс не би трябвало да припарва до „Парламента“.

„Гледаме да не се мотаем из «Парламента», освен ако не сме поканени. Това е неписано правило — първокурсниците стоят настрана от «Парламента» извън времето за обяда. Всеки от нас го знае“ — каза пред репортери първокурсничката Марси Стиндлер.

Но Хикс закъснявал за час и минал напряко през кафенето. Някои биха го нарекли класически случай да попаднеш на грешното място в грешното време. Бил улучен в тила и умрял намясто. На стената на банка „Гарвин каунти“ е поставена плоча с името му. Полицията не е наясно дали Хикс е познавал Ник Ливъл, или е улучен от куршум, предназначен за друг.

* * *

Госпожа Тейт ме държа толкова дълго, че пропуснах първия звънец и влязох по средата на обясненията на госпожа Тинъл за учебната програма. Разбрах, че Тейт ме забави нарочно, за да ми спести подмятанията на децата по коридорите, но онова беше за предпочитане пред забитите в мен погледи на всички деца, когато влязох в стаята. По коридорите поне имаше къде да се скатая.

Отворих вратата и заклевам се, целият клас замръзна и впери погледи в мен. Били Дженкинс изпусна химикалката си и тя се изтърколи от чина му. Устата на Манди Хорн се отвори и се затвори така, че чух ченето й да изтраква. Дори и госпожа Тинъл спря насред изречението и остана като препарирана за няколко секунди.

Застанах на прага, питайки се дали не бих могла някак си незабелязано да се обърна и да се изнижа от стаята. И от училището. Да се върна обратно в леглото. Да кажа на мама и на доктор Хелър, че съм сгрешила и че предпочитам да завърша гимназията като частна ученичка. И че не съм толкова силна, колкото си мислех.

Госпожа Тинъл се покашля и остави маркера до бялата дъска. Поех дълбоко въздух, отидох до бюрото й и й подадох бележката за закъснението, написана от секретарката на госпожа Тейт.

— Тъкмо разисквахме учебната програма за тази година — заговори тя, опитвайки се да скрие смущението си. Чертите на лицето й се втвърдиха като камък. — Седни. Ако имаш въпроси към онова, което вече изяснихме, можеш да ме попиташ след края на часа.

Загледах се в нея. Госпожа Тинъл трудно можеше да се нарече мой фен. Не й се нравеше фактът, че с Ник не присъствахме на лабораторните й упражнения, след като веднъж той „случайно“ направи адска смес и предизвика малък пожар. Освен това не мога да изброя колко пъти е виждала Ник с цигара. А с каква неприязън ме гледаше, докато се мотаех отпред и го чаках да излезе от училище!

Нямах представа какво си мисли за мен сега. Може би ме съжаляваше, че не можах да видя в Ник онова, което тя сигурно е виждала. Може би й се искаше да ме хване за раменете, да ме разтърси и да извика в лицето ми: „Казах ли ти, глупачке?“. Или може би ме мразеше заради случилото се с господин Клайн?

Благодарение на експресивните кадри по телевизията и статията на ужасната Анжела Даш в „Сън Трибюн“, всички на тоя свят знаеха, че господин Клайн бе загинал, защото не искаше да каже на Ник къде е госпожа Тинъл. Така че това надали беше новина за нея. И предполагам, че точно затова ме гледаше, като че виждаше напаст божия, пусната да вилнее на свобода из училището.

Обърнах се и тръгнах към първия свободен стол. Седнах и се опитах да не вдигам поглед от чина, но се оказа невъзможно. Преглътнах с мъка. Гърлото ми се бе свило. Ръцете ми бяха толкова мокри от пот, че тетрадката се изплъзна от тях. Краката ми натежаха, имах чувството, че не мога да помръдна, и се изругах наум за опита.

Свих се на стола и погледнах към госпожа Тинъл. Тя изчака да се настаня, после се обърна към бялата дъска, отново се прокашля и дописа имейл адреса си.

Главите на децата бавно се обърнаха напред и аз почувствах, че отново мога да дишам. „Осемдесет и три — заприпявах наум, — осемдесет и два дни, ако не броим днес.“

Докато Тинъл обясняваше как можем да се свържем с нея, аз се концентрирах върху ръцете си и се опитах да нормализирам дишането, както ме бе учил доктор Хелър. Започнах от ноктите — бяха начупени и грозни. Така и не събрах сили да ги загладя с пилата и сега определено се притеснявах от вида им. Без съмнение другите момичета се бяха подготвили за първия ден — всички бяха с лакирани нокти и с най-готините си дрехи. Аз едва намерих време да си измия лицето. Друго доказателство, че съм различна от тях, и друго доказателство, че съм различна от предишната Валъри. Забих нокти в дланите си. Не исках да ги показвам, страхувах се, че някой ще забележи колко са грозни. Изведнъж открих, че забиването им в кожата ми действа успокояващо. Сложих ръце в скута си и ги свих в юмруци, стисках, докато ноктите ми се забиха дълбоко в дланите. Сега вече можех да дишам, без да ми се вие свят.

— Пишете ми по електронната поща всеки път, когато се натъкнете на нещо неясно — призоваваше госпожа Тинъл, сочейки към написаното на дъската. После спря за момент.

Усетих някакво движение отляво. Децата зашумяха, едно момиче започна бързо да прибира нещата си. Сълзите мокреха бузите й, тя хълцаше тихо, опитвайки се да сдържи воплите. Две други момичета се суетяха около нея, разтриваха гърба й и й говореха тихо.

— Какъв е проблемът? — попита госпожа Тинъл. — Келси? Меган? Има ли причина да не сте на чиновете си?

— Джини не е добре — отвърна Меган и посочи към плачещото момиче, което, сега осъзнах, беше Джини Бейкър. Бях чула по новините за всички пластични операции, които й се бе наложило да претърпи, но въпреки това не можах да повярвам колко много се е променила.

Госпожа Тинъл остави маркера на поставката в долната част на дъската и скръсти мълчаливо ръце пред гърдите си.

— Джини — каза с толкова мек глас, че в първия момент не разбрах, че излиза от нея, — мога ли да ти помогна с нещо? Искаш ли да излезеш и да пийнеш малко вода?

Джини затвори ципа на раницата си и стана. Цялото й тяло се тресеше.

— Заради нея е — каза тя, без да сочи, но всички разбраха за кого говори и се обърнаха към мен. Госпожа Тинъл също погледна към мен. Наведох глава към ръцете си и стиснах още по-силно. Всмуках бузи и ги захапах здраво отвътре. — Не мога да седя в една стая с нея и да не мисля за… — Тя пое шумно въздух, после го изпусна с такава сила, че космите по врата ми настръхнаха. — Защо й позволяват да се върне?

Тя хвана раницата с две ръце, притисна я до корема си и хукна по пътеката, изблъсквайки Келси и Меган от пътя си.

Госпожа Тинъл направи няколко крачки към нея и спря. Кимна леко и Джини изхвърча от стаята с изкривено в мъчителна гримаса лице.

За миг настъпи пълна тишина. Стиснах очи и започнах да броя наум от петдесет до едно — друг от методите, които бях научила от мама или от доктор Хелър, вече не си спомням от кого. Чух в ушите си тревожни камбани и потръпнах.

Трябваше ли да изляза и аз? Да настигна Джини и да й кажа, че съжалявам? Да се върна вкъщи и повече да не стъпвам тук? Или да кажа нещо на класа? Какво трябваше да направя?

Най-после госпожа Тинъл прочисти гърло, за кой ли път, обърна се към дъската и взе маркера. Лицето й потръпваше неспокойно, но поведението й остана непроменено. Добрата стара Тинъл! Нищо не можеше да я изкара от равновесие.

— Както казвах… — започна тя и се върна на лекцията си.

Примигнах, за да прогоня танцуващите бели светлинки пред очите си, и се опитах да се съсредоточа върху думите й, но беше изключително трудно, защото никой не спираше да ме гледа.

— В следващия раздел фокусът пада върху…

Вълните на напрежението продължаваха да нарастват, тя спря и се обърна. Погледнах наляво от мен и видях няколко деца да разговарят нервно помежду си.

— Ученици — каза Тинъл със строг, но изгубил авторитарната нотка глас. — Моля за вашето внимание.

Децата прекъснаха разговора си, но седяха като на тръни.

— Бих искала да приключим с програмата, за да не се връщаме на нея през годината.

Шон Макданън вдигна ръка.

— Да, Шон? — вдигна вежди тя. В гласа й се долови напрежение.

Шон се изкашля в юмрук, както правят някои мъже, когато се мъчат да сменят обикновения тон на гласа си с по-авторитетен и мъжки. Погледна към мен, но бързо отмести поглед. Опитах се да му се усмихна, но беше губене на време и усилия, защото той вече се бе обърнал напред.

Шон беше готино момче. Не се закачаше с никого, нямаше проблеми и с даскалите, което беше основна разлика между онези, които някак си се спогаждаха с тях, и другите, които бяха нарочени от тях. Не помнех някога да е бил в центъра на някакъв скандал. Имаше добри оценки, участваше в различни клубове, не се забъркваше в простотии и гаджето му беше скромно и добро момиче. Живееше през шест къщи от моята и като малки си играехме заедно. След пети клас влязохме в различни компании, но между нас нямаше враждебност. Винаги си казвахме здрасти на автобусната спирка или когато се засичахме по коридорите. Но нищо повече.

— Госпожо Тинъл, госпожа Тейт ни каза, че трябва да разговаряме за… ъм… тези неща, и…

— И не е честно Джини да напусне часа — довърши Меган. За разлика от Шон, който след първия поглед избягваше да гледа към мен, Меган дори си направи труда да се извърне цялата и да се вторачи в мен. — Джини не е направила нещо лошо, нали?

Госпожа Тинъл започна да премята маркера из ръцете си.

— Никой не е искал Джини да напуска, нали, Меган? Освен това съм сигурна, че госпожа Тейт е искала да каже, че всеки е свободен да отиде в кабинета й и да поговори с нея…

— Не — чу се глас от чина зад мен. Заприлича ми на Алекс Голд, но мускулите ми се бяха вцепенили и не можах да се обърна, за да се уверя. Ноктите ми оставяха лилави полумесеци по дланите. — Не и когато става дума за толкова голяма травма. Тя ни каза, че можем да говорим за нея винаги когато имаме нужда. Не че аз имам нужда, аз лично съм приключил с това.

Мегън извъртя очи и прехвърли злобния си поглед от мен на обекта зад рамото ми.

— Браво на теб. Но не твоето лице е обезобразено, нали?

— Може би защото никога не съм се заяждал с Ник.

— Достатъчно — намеси се госпожа Тинъл, но спорът вече беше извън контрол. — Време е да се върнем към…

— Нито пък твоето, Меган — извика Сюзън Крейсън, която седеше вдясно от Меган. — Твоето лице си е на място. Преди стрелбата ти дори не беше приятелка с Джини. Просто си падаш по драмите.

И това отприщи бента. Всички заговориха един през друг и беше невъзможно да разбереш кой какво казва.

— … приятелката ми умря! Това ли наричаш драма?

— … Валъри не е застреляла никой. Ник го направи заради нея. А той е мъртъв, така че кой го е грижа?

— Госпожа Тейт каза, че кавгите няма да помогнат…

— … достатъчно ми е, че имам кошмари всяка нощ. Да дойде в клас и…

— Да не би да казваш, че ми харесва, дето стана така с Джини? Защото сега мога да драматизирам? Наистина ли го мислиш?

— … ако бяхме добри с Ник, това може би нямаше да се случи. Не е ли това основният…

— … ако питате мен, той заслужаваше да умре. Радвам се, че го няма…

— … какво знаеш ти за приятелството, скапаняк?

Беше странно, защото всички се впуснаха да се нападат един друг с такъв ентусиазъм, че забравиха да мразят мен. Никой не поглеждаше към моя чин. Госпожа Тинъл потъна в стола зад бюрото и се загледа мълчаливо през прозореца, пръстите й заиграха с яката на ризата й и само брадичката й потръпваше лекичко.

Ако човек вярваше на телевизията, щеше да си каже, че тези деца всеки ден се събираха в кафенето, хващаха се за ръце и подкарваха „Дайте шанс на мира“ на Джон Ленън. Но нямаше нищо такова. Бяха готови да се хванат гуша за гуша. Всички стари чувства на завист, съперничество и неприязън бяха тук, напираха иззад пластичните операции, престореното милосърдие и фон дьо тена.

Най-после мускулите ми се отпуснаха и аз можех да се огледам наоколо, да ги видя как размахват ръце и си крещят. Две деца плачеха. Две се смееха.

Стори ми се, че ще е правилно да кажа и аз нещо, но не знаех какво. Да им напомня, че не аз бях стреляла, щеше да ме постави в отбранителна позиция. Да се опитам да успокоя някого, би било идиотско. Каквото и да направех, щеше да изглежда нахално. Не бях готова за такива предизвикателства и не бях сигурна, че някога ще бъда. Нямах отговори на собствените си въпроси; как можех да отговоря на техните? Ръката ми неволно тръгна към телефона в джоба на дънките. Най-добре беше да извикам мама. Да си тръгна. И да не се връщам никога. Или да звънна на доктор Хелър. Да му кажа, че за първи път е сгрешил. Не можех да издържа осемдесет и три минути, да не говорим за осемдесет и три дни.

Мина доста време, преди госпожа Тинъл да овладее класа и да ни накара да седнем по местата си. Напрежението витаеше над главите ни като облак, докато тя продължаваше да ни запознава със съдържанието на учебния материал за годината. Но в крайна сметка това, което говореше, беше важно и постепенно децата започнаха да забравят, че бях там. Замислих се. Сега, когато нещата се успокоиха, реших, че не е невъзможно да остана в този клас. И в това училище. „Трябва да намериш начин да разбереш какво в действителност става там, Валъри — беше казал доктор Хелър, — трябва да се научиш да вярваш, че истината е това, което виждаш с очите си.“

Отворих тетрадката и избрах молив от кутията си. Но вместо да запиша думите на госпожа Тинъл, започнах да скицирам онова, което виждах. Децата бяха в детски тела, носеха детски дрехи с детски развързани обувки и протрити до скъсано дънки. Но лицата им бяха различни. Там, където преди виждах гняв, мръщене, присмех, сега наблюдавах объркване. Те бяха толкова объркани, колкото и аз.

Нарисувах лицата им като големи въпросителни знаци, изскочили от шушлековите якета и старите сини тениски. Знаците имаха големи крещящи усти. Някои от тях криеха сълзите си. Други се свиваха в себе си и приличаха на охлюви.

Нямах представа дали доктор Хелър имаше това предвид, когато ми каза да започна да виждам какво наистина се случва. Но знам, че рисуването на тези въпросителни знаци ми подейства много по-успокояващо от обратното броене.

2 май, 2008

7:37 сутринта

„Боже мой! Някой да помогне!“

Ник и аз влязохме в училище, вятърът засили вратата и я затръшна след нас. Както винаги, в коридора не можеше да се разминеш от деца, всички се суетяха около шкафчетата си, ядосваха се заради родителите си или се джафкаха помежду си. Смях, саркастични подмятания, тряскане на вратички — обичайният сутрешен шум, неразделна част от живота в гимназията.

Завихме към „Парламента“ и гласовете на впусналите се в сутрешни клюки деца се усилиха за сметка на тракането на вратичките. Пред касите се бе събрала тълпа, децата се бутаха, за да си купят понички, други седяха на пода, подпрели гърбове на наредените по стените раници, и нагъваха вече купените закуски. Имаше и активисти — опитваха се да пазят равновесие върху разкривените столове и закачваха постери по стените. Едни излизаха, други влизаха. Загубеняците — нашите приятели — ни чакаха, обкрачили столовете и опрели лакти на облегалките около кръглата маса близо до входа за кухнята. Няколко учители — най-смелите като господин Клайн и госпожа Флорес по рисуване — кръжаха наоколо в опит да въдворят някакво подобие на ред. Но всички знаеха, че битката е предварително изгубена. Редът и „Парламентът“ рядко съжителстваха заедно.

Ние влязохме в залата и спряхме. Повдигнах се на пръсти и се огледах. Ник също оглеждаше помещението от край до край. На лицето му играеше студена усмивка.

— Ето там — посочих с пръст. — Ето я.

Той проследи пръста ми и я откри.

— Сега ще изкарам MP3 плейъра от задника й — каза той и свали ципа на якето, но не го съблече. — Хайде да приключим с това.

И аз се усмихнах, бях на седмото небе, че ще се разправя заради мен. Радвах се също, че Кристи Брутър най-после ще си го получи. До мен вървеше старият Ник, Ник, моят любим. Ник, който щеше да застане срещу Кристи Брутър и всеки, който се опитваше да вгорчи живота ми, Ник, който не се огъваше, когато някой от играчите на футболното игрище започнеше да се заяжда с него или се опитваше да го удари, Ник, който разбираше какво преживявам в това скапано семейство и в това скапано училище, където такива като Кристи Брутър не ме оставяха нито ден да забравя, че не съм като тях, че съм някъде по-долу.

Странно отчуждени, очите му се загледаха незнайно къде. Той тръгна бързо напред, без ясна цел. Просто вървеше между децата, проправяше си път и отстраняваше всички от пътя си. Остави ме сред тълпа от гневни лица и крясъци, но аз не им обърнах внимание, продължих напред, колкото можех по-близо до него.

Той стигна до Кристи две секунди преди мен. Трябваше да се надигна, за да мога да я видя над рамото му. Но го чувах добре. Напрегнах слух, защото не исках да изпусна нито дума от онова, което щеше да й каже. Затова съм абсолютно сигурна какво й каза. Чувам го в главата си всеки ден.

Предполагам, че я е блъснал по рамото или нещо подобно, както тя ме бе блъснала в автобуса. Не успях да видя, защото той все още беше с гръб към мен. Но видях как тя залитна напред, почти се блъсна в приятелката си Уила. Обърна се, изгледа го изненадано и попита:

— Какъв ти е проблемът?

Вече бях настигнала Ник и стоях точно зад гърба му. На охранителната камера изглеждаше, че съм до него, всички бяхме толкова близо един до друг, че не можеше да се разбере чие тяло на кой е. Но аз бях плътно зад него и единственото, което виждах, беше горната половина на тялото на Кристи над рамото на Ник.

— Ти отдавна си в списъка — каза той и аз замръзнах. Не можех да повярвам, че й казва за списъка. Изведнъж се ядосах. Този списък беше нашата тайна. Само между него и мен. А той я разкри. Знаех, че Кристи ще го разнесе из цялото училище. Щеше да каже на приятелките си, а те си нямаха друга работа, освен да ни подиграват. Можеше да каже на майка си и баща си и ако те се обадеха на нашите, щяха да ме накажат. Дори можеше да ме отстранят от училище за известно време и да се проваля на годишните изпити.

— Какъв списък? — попита тя, погледът й слезе малко надолу и зениците й се разшириха. Започна да се смее, след нея закудкудяка и Уила, а аз се надигнах на пръсти, за да разбера какво ги разсмя.

После се чу онзи звук.

Шумът не беше силен, но се заби директно в мозъка ми. Звук, който затвори целия свят за мен. Изпищях. Знам, че изпищях, защото усетих как устните ми се разтварят, как вибрират гласните ми струни, но не чух нищо. Затворих очи, оставих устните ми да крещят и инстинктивно закрих главата си с ръце. Единствената мисъл в главата ми беше „става нещо лошо, става нещо лошо, става нещо лошо“ и съм сигурна, че именно тази мисъл ме включи на автопилот. Автопилот за оцеляване. Мозъкът предаде на тялото послание: Опасност! Бягай!

Отворих очи и протегнах ръка да хвана Ник, но той вече не беше пред мен и аз се оказах пред Кристи; лицето й издаваше пълнен шок. Беше отворила уста, сякаш се готвеше да каже нещо, ръцете й притискаха корема. И бяха покрити с кръв.

Тя се олюля и започна да се свлича надолу. Отскочих встрани. Тя падна, преди краката ми да усетят пода. Наведох поглед с чувството, че се движа на бавни обороти, и видях как по гърба й се разстила кърваво петно. В средата на петното платът на блузата й беше разкъсан и се виждаше дупка.

— Свалих я — каза Ник, също загледан в нея. Ръката, която държеше пушката, трепереше силно.

— Свалих я — повтори той.

И се засмя. Сега, докато си спомням случилото се, си мисля, че онова, което ме стъписа най-силно, беше този пронизително пищящ смях. Иска ми се да вярвам, че беше смях от изненадата. Иска ми се да си мисля, че Ник беше толкова изненадан от станалото, колкото и аз. Че някъде дълбоко зад наркотиците и обсебването от Джеръми се криеше онзи Ник, който, като мен, мислеше, че цялата работа е просто една шега.

Много бързо бях върната в реалността. Децата се разпищяха, разбягаха се, струпаха се на вратите, блъскаха се, падаха един върху друг. Някои останаха по местата си и в очите им светеше весело пламъче, сякаш някой току-що бе пуснал велика шега и те съжаляваха, че са я пропуснали. Господин Клайн избутваше децата навън, а госпожа Флорес раздаваше заповеди, опитваше се да улесни изтеглянето им.

Ник тръгна към тълпата и ме заряза при Кристи и цялата кръв по пода. Обърнах глава и срещнах погледа на Уила.

— Боже мой! Някой да помогне! — извика нечий глас.

Мисля, че беше моят, но и до ден-днешен не съм абсолютно сигурна.

4.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Джини Бейкър, шестнайсетгодишна.

Една от най-добрите ученички в гимназията явно е казвала довиждане на приятелите си, преди да влезе в клас, но вместо звънец, в ушите й е иззвънял първият куршум. Според свидетели, Бейкър е била една от нарочените жертви на Ливъл, защото в суматохата се е скрила под масата и той е трябвало да се наведе, за да я застреля.

„Тя изкрещя: «Помогни ми, Мег!», когато той се наведе и насочи пушката към нея — спомня си Меган Норман от същия клас. — Но аз не знаех какво да правя. Нямах представа какво става. Дори не бях чула първия изстрел. Всичко стана толкова бързо! Чух само госпожа Флорес да крещи да се скрием под масата и да сложим ръце на главите си. Така и направихме. Случайно се оказах под същата маса, където се криеше Джини. И той стреля в нея. Не каза нищо, просто се наведе, насочи пушката в лицето й, стреля и се отдалечи. Тя замлъкна. Вече не ме молеше да й помогна. Помислих, че е мъртва. Изглеждаше мъртва.“

Не успяхме да открием майката на Бейкър за коментар. Бащата, който живее във Флорида, определя случилото се като „най-жестоката трагедия, пред която може да се изправи един родител“. И добави, че ще се премести в Мидуест, за да помогне на Бейкър да премине през серията пластични операции, предписани от лекарите за възстановяване на лицето й.

* * *

— Майка ти тръгна ли на работа? — попита ме Стейси.

Бяхме на опашката за обяд и пълнехме таблите си. Бяхме заедно в предишния клас по английски. Часът мина напрегнато, но се преживяваше. Две момичета си разменяха бележки през цялото време и мястото на Джини остана празно, но иначе мина кротко. Госпожа Лонг, учителката по английски, беше една от малкото, подписали онова благодарствено писмо към мен. Когато влязох в стаята, очите й се насълзиха, но не каза нищо. Само ми се усмихна и кимна. Изчака да заема мястото си и започна часа. Слава богу!

— Да — отвърнах на въпроса на Стейси.

— Мама каза, че в онзи ден, след събитията, твоята й се е обадила да поговорят.

Спрях с чинията със салата над таблата.

— Така ли? И за какво?

Стейси не вдигна поглед към мен, продължи да се взира в подноса пред себе си. Отстрани погледнато, никой не можеше да каже със сигурност дали сме заедно, или тя просто е имала нещастието да се нареди до мен на опашката. Вероятно така искаше тя. За нея беше по-безопасно да изглежда просто лош късмет.

Тя взе една купичка с желе с цвета на дъгата и го сложи в таблата. Аз направих същото.

— Нали я знаеш майка ми — измърмори тя. — Казала на твоята, че не иска семейството ни да бъде свързвано с вашето. За нея майка ти е лош родител.

— Уау! — Усетих нещо нередно в стомаха си. Определено ми домъчня за мама, въпреки че отдавна не си позволявах да чувствам такива неща към нея. Вината разкъса вътрешностите ми. Далеч по-лесно ми беше да си мисля, че за нея аз съм най-лошата дъщеря, която й е съсипала живота.

Стейси сви рамене.

— Майка ти казала на моята да ходи на майната си.

Това категорично беше в стила на майка ми. Но можех да се обзаложа, че след това е изтичала в стаята си и се е разплакала. Тя и госпожа Бринкс бяха приятелки от петнайсет години. И двете замълчахме. Не знам за Стейси, но аз мълчах заради онази глупава буца в гърлото ми — тя се надигаше все повече и не ми позволяваше да говоря.

Платихме, вдигнахме таблите и тръгнахме към „Парламента“ да намерим места за обяд.

Обикновено това не изискваше никаква мозъчна дейност. Миналата година със Стейси неизменно сядахме в далечния край, на третата маса отзад напред. Целувах Ник, намествах се между него и Мейсън и всички се хранехме заедно, смеехме се, грабехме от таблите, унищожавахме салфетки, всичко.

Стейси тръгна пред мен и спря на помощната маса да си сложи малко кетчуп. Аз също си сипах в една чашка, въпреки че нямаше с какво да го ям. Просто не исках да видя колко чифта очи са се вторачили в мен. Сигурна бях, че са повече от половината. Тя вдигна отново таблата си и тръгна, сякаш не знаеше, че съм зад нея. Аз я последвах. Сигурно беше по навик, но по-скоро причината се криеше във факта, че не знаех какво друго да направя.

Познатата банда седеше в далечния ляв ъгъл. Видях Дейвид. Мейсън също беше там. Дюк. Бриджит. И доведеният брат на Бриджит, Джоуи. Дейвид погледна към нас, махна на Стейси и погледът му помръкна, когато се спря на мен. Помаха вяло и към мен, но бързо прибра ръката си. Усетих неудобството му.

Стейси остави таблата си между Дюк и Дейвид и седна. Дюк веднага подхвана разговор с нея — нещо за YouTube — и тя се засмя, изписка:

— О, да. Видях го!

Застанах на няколко крачки от масата с таблата на ръце, без да знам какво да правя.

— О, да — погледна ме изненадано Стейси, като че ли чак сега осъзнаваше, че съм я следвала през цялото време. Като че не бяхме минали заедно през цялата зала. И не бяхме говорили. Тя погледна Дюк, после отново мен и каза: — Да, ъмм… — стисна устни объркано, но събра смелост и продължи — Вал… май няма повече столове.

Дюк сложи ръка на раменете й и онази нейна хлъзгава усмивчица отново пробяга по устните й.

Дейвид се надигна да ми намери стол или да ми предложи своя. Той не обядваше. Почти никога.

Дюк ритна крака на стола му и го разлюля. Не погледна към Дейвид, но той спря, усети се и седна обратно. Сви смутено рамене и зарея поглед колкото може по-далеч от мен. Дюк отново започна да говори със Стейси — беше се навел много близо до ухото й. Тя се закиска. Дори и Дейвид насочи цялото си внимание към нещо, което му казваше Бриджит. Ник го нямаше и „семейството“ ме изритваше. Или аз самата се бях ритнала отзад, не знам.

— Няма проблем — казах, въпреки че май никой не ме слушаше. — Ще седна другаде. Не се безпокойте.

Замислих се дали не е време да се махна от тук и да седна някъде отвън, сама, където никой нямаше да ме тревожи, и по-важното — аз нямаше да тревожа никого. Така беше най-добре. За какво щяхме да си говорим иначе? Те бяха продължили живота си през лятото, аз прекарах моето в безуспешен опит да си изградя нов живот.

Обърнах се и огледах кафенето. Странно, всичко изглеждаше като преди. Същите деца седяха на същите места. Същите кльощави момичета ядяха същите салати. Същите мускулести момчета нагъваха протеини и си разменяха закачки. Същите невидими тълпи се криеха по ъглите в опит да станат още по-невидими. Шумът беше оглушителен. Господин Кавит сновеше между масите и подвикваше:

— Ръцете на масите, деца! Ръцете на масите!

Единствената промяна беше у мен.

Поех дълбоко въздух и тръгнах напред, като се опитах да не слушам пискливия смях на Стейси. „Нали това искаше? — си казах. — Искаше да разкараш Стейси. Искаше да се върнеш в «Гарвин». Искаше да си докажеш, че няма защо да се криеш. Искаше го, ето — имаш го. Това е само един обяд. Стегни се и давай напред.“ Сведох очи към таблата и пода пред себе си и излязох в коридора.

Спрях пред „Парламента“, облегнах глава на стената и затворих очи. Издишах шумно. Треперех цялата и пръстите ми, стиснали таблата, започнаха да изстиват. Изобщо не бях гладна, единственото, което исках, беше този кошмарен ден да мине по-бързо. Бавно се смъкнах по стената, оставих подноса на пода, опрях лакти на коленете и хванах главата си с две ръце.

В съзнанието си се върнах в единственото място, където бях в безопасност: там, където беше и Ник. Видях се да седя на пода в стаята му с плейстейшъна в ръка и да крещя:

— Не ме оставяй да победя! Майната ти, Ник, бори се!

Ник зае позата, с която се правеше на идиот — с изплезен на една страна език, странно разтегната в кретенска усмивка уста, плюс леко подсмъркване на всеки две-три секунди.

— Ник, казвам ти, засечи ме! Не, сериозно, не ме пускай! Мразя, когато ме оставяш да победя. Обидно е.

И още смях, и още викове, и после в един момент, когато се направи на чалнат и загуби нарочно играта:

— По дяволите, Ник! — извиках и го фраснах по ръката с дистанционното, докато моят герой се пъчеше в победна поза на телевизора. — Казах ти да не го правиш. Господи!

Скръстих ръце на гърдите си и обърнах поглед настрани.

Той се засмя силно и блъсна лекичко рамото ми с неговото.

— Какво, какво? Искаш честна игра? Ти си момиче и имаш нужда от малко помощ.

— Така ли? Ще ти покажа аз една помощ!

Захвърлих плейстейшъна и се спуснах да го гъделичкам, а той се засмя още по-силно.

Започнах да го налагам на шега по раменете и гърдите с юмруци. Заслушана в смеха му, забравих да се цупя. Не беше често срещана картинка, но когато Ник беше в настроение за шеги, беше заразно.

— Ох, не, звяр такъв! — не спираше да повтаря той с преправен писклив гласец между смеховете. — Олеле, боли!

Натиснах го още повече, започнах да го ръчкам в ребрата, да го боря. Изтъркаляхме се по земята и неочаквано се оказах под него. Той ме хвана за ръцете и ги притисна към пода. И двамата дишахме тежко. Ник се наведе съвсем близо до мен.

— Знаеш ли, понякога е добре някой да те остави да спечелиш — каза сериозно той. — Не е хубаво винаги да си на губещата страна. Някои хора искат да ни накарат да се чувстваме загубеняци, но ние не сме. От време на време трябва да побеждаваме.

— Знам — казах и се запитах дали осъзнава какъв победител се чувствах само от факта, че бях в неговите прегръдки.

— Може да седнеш при мен — извади ме един глас от дневния ми сън.

Отворих очи и се приготвих за втората част от подигравката. „Може да седнеш при мен, когато адът замръзне“. Или „Може да седнеш при мен… ама друг път“. Но онова, което видях, ми спря дъха.

Над мен стоеше Джесика Кембъл. Лицето й не издаваше никаква емоция. Беше облечена в екип за волейбол и косата й беше вързана на опашка.

На практика гимназия „Гарвин“ се управляваше от Джесика. Тя беше най-популярната, но без проблем можеше да е и най-жестоката, защото всеки искаше да е до нея и беше готов да направи всичко, за да й се хареса. Кристи Брутър първа ми измисли прякора „Сестра Смърт“, но Джесика го произнасяше толкова презрително и хладно, че щом я чуех, започвах да се чувствам мъничка и тъпа. Тя накара Джейкъб Кини да се заяжда с Ник по коридорите и каза на господин Ангерсън, че двамата пушим трева сутрин в колата ми на паркинга, което беше пълна лъжа, но ни изкара едно отстраняване от училище за няколко дни. Тя не си правеше труда да ни коментира зад гърба ни. Правеше го директно в лицата ни. Беше начело на нашия списък. Името й беше подчертано. С удивителен знак накрая.

Тя трябваше да има голям белег на бедрото си. Тя трябваше да е мъртва. Тя беше онази, чийто живот спасих. Преди миналия май аз мразех Джесика. Сега не знаех какво трябва да чувствам към нея.

За последен път я видях разтреперана от страх пред Ник, покрила с ръце лицето си. Пищеше неистово, дереше се с цяло гърло. Беше изпаднала в делириум от страх. Но така бяха всички в „Парламента“ в онзи момент. Бих могла да иззлобея, че именно тя се държа най-недостойно от всички, но някак си не можех да се насладя на тази мисъл, защото веднага си спомнях какво бе станало после. Трябваше да се радвам, че я видях в онова унизително състояние, но нещо ми пречеше.

— Какво? — измърморих аз.

Тя посочи към „Парламента“.

— Можеш да седнеш на моята маса, ако искаш — каза тя.

Без усмивка, без мръщене. По лицето й не можеше да се прочете нищо. Реших, че е поредният капан. Нямаше начин Джесика наистина да ме покани на своята маса. Сигурно ме викаше, за да ме скапе от подигравки, знаех си го.

Поклатих бавно глава.

— Тук ми е добре. Благодаря.

Тя се загледа в мен, наведе глава на една страна и задъвка бузата си. Не си спомнях да е дъвкала бузата си преди. Така изглеждаше някак… уязвима. Напрегната. Дори малко изплашена. Не бях свикнала да я виждам такава.

— Сигурна ли си? Ние сме само със Сара, а тя работи върху някакъв проект по психология. Дори няма да разбере, че си там.

Погледът ми се плъзна от нея към масата, където сядаше обикновено. Сара беше там, свела глава над тетрадката, но около нея имаше още десетина деца. Всички бяха от бандата на Джесика. Не вярвах, че ще пропуснат да ме забележат. Не бях глупава. Не бях и толкова отчаяна.

— Не, наистина, няма нужда. Много е мило, но не виждам смисъл.

Тя сви рамене.

— Както решиш. Но можеш да дойдеш винаги, ако поискаш.

Кимнах.

— Ще го запомня.

Тя тръгна към залата, но спря.

— Ъъъ, може ли да ти задам един въпрос?

— Предполагам.

— Много хора се питат защо се върна в гимназията.

А, ето. Сега ще започне да ме обижда, да ми каже, че никой не ме иска тук, да ми се присмее. Усетих в мен да се издига познатата стена.

— Защото това е моето училище — казах и без да искам, минах в отбрана. — Нямам по-различна причина от другите да го направя. И училището каза, че мога да се върна.

Тя отново задъвка вътрешната страна на бузата си.

— Права си — каза накрая. — Ти не си застреляла никого.

Тя изчезна в залата, а аз се вцепених от внезапно връхлетялата ме мисъл: тя не се заяждаше с мен. Говореше искрено. Не си въобразявах — Джесика Кембъл не изглеждаше както обикновено. Беше някак си променена.

Вдигнах таблата и изхвърлих храната в кошчето. Вече не бях гладна.

Седнах отново на пода и се извъртях така, че да мога да виждам какво става в „Парламента“. „Виж какво става наистина там, Валъри“ — чух гласа на доктор Хелър в главата си. Отворих раницата и извадих тетрадка и молив. Загледах се в децата вътре. Наблюдавах ги какво правят и нарисувах, каквото видях — глутница вълци, приведени към таблите. Дългите им муцуни се хилеха, зъбеха, усмихваха. Освен Джесика. Нейното вълче лице ме гледаше крадешком. Огледах рисунката си и с изненада видях, че физиономията й приличаше повече на кучешка, отколкото на вълча.

2 май, 2008

7:41 сутринта

„Не помниш ли нашия план?“

Когато Кристи Брутър падна на пода, залата избухна в писъци и настъпи невъобразим хаос. В първия момент можех да се закълна, че сънувам всичко това. Че все още съм у дома, в леглото. Всеки момент мобилният ми щеше да звънне наистина и Ник щеше да ми каже, че отива с Джеръми на Синьото езеро за цял ден и няма да идва на даскало.

Но в следващия миг Ник забърза напред, Уила падна на колене до Кристи, обърна я по гръб и кръвта бликна. Беше навсякъде. Кристи дишаше, но звучеше ужасно, сякаш се опитваше да поеме въздух през купа, пълна с пудинг или нещо подобно. Уила стискаше ръцете й и непрекъснато й повтаряше, че всичко ще се оправи.

Коленичих до Уила и притиснах раната с длан.

— Имаш ли мобилен? — извиках към Уила.

Тя поклати глава — не. Моят беше в раницата, но в този хаос нямах престава къде да я търся. По-късно видях на записа от охранителната камера, че лежи на пода зад мен, цялата в кръв. Докато гледах тези записи, ми се стори странно, че гледам право към нея. Но в объркването си не можах да разбера, че е моята. Просто нямаше начин да свържа в едно „раница“ и „кръв“.

— Аз имам — обади се Рейчъл Тарвин. Тя стоеше зад Уила и беше невероятно спокойна, сякаш живееше сред изстрели.

Рейчъл извади телефона от дънките си и го отключи. Започна да набира номер, но в същия миг се чу нов пукот и писъците се удвоиха. Последваха още два изстрела. И нови три.

Тълпата залитна в нашата посока и аз отскочих назад, изплашена, че ще ме смаже.

— Не ни оставяй! — извика Уила. — Тя ще умре. Не можеш да ни оставиш. Имам нужда от помощ!

Но децата ни повлякоха и преди да се усетя, се пързалях по пода върху кръвта на Кристи в капан от деца, опитващи се да намерят изход от залата. Някой ме удари с лакът по устната и усетих вкуса на кръв в устата си. Друг стъпи върху крака ми с цялата си тежест. Надигнах се на пръсти, доколкото можех, да видя какво става. Кристи изглеждаше невъзможно далеч, а пред мен вече ставаше нещо още по-страшно.

Масата, където обикновено се хранеха децата от Ученическия съвет, беше покрита с кръв. Под нея имаше две неподвижни тела. Зад тях Ник обръщаше другите маси и разчистваше столовете от пътя си. От време на време приклякваше и оглеждаше отдолу, изваждаше някой изпод масата, казваше нещо и размахваше пушката. Отново се чу пукот и залата още веднъж гръмна в писъци.

Започнах да сглобявам нещата. Ник. Пушката. Пукотевицата. Писъците. Мозъкът ми зацепваше бавно, но постепенно набираше скорост. Не виждах смисъл в ставащото. Но може би имаше. Бяхме разигравали такъв сценарий, не бяхме говорили директно, но все пак.

— Чу ли за онази стрелба в училището в… май беше Уайоминг? — бе ме попитал една вечер Ник по телефона. Беше преди няколко седмици. Седях на леглото и лакирах ноктите на краката си. Телефонът беше на нощното ми шкафче, а аз говорех по микрофона. Един от милионите разговори, които бяхме провеждали, не по-важен, нито по-маловажен от всички останали.

— Да — отвърнах и изтрих стария лак от последния нокът. — Страхотия, нали?

— Чу ли какви гадости говориха по медиите за извършителите? И как нямало никакви предупредителни знаци?

— Да, но не знам подробности. Не го изгледах цялото.

— Продължават да твърдят, че момчетата били много популярни, всички ги обичали, не били самотници и такива глупости. Лъжи.

Замълчахме за момент и аз използвах времето да включа MP3 плейъра към компютъра.

— Медиите лъжат. Знаеш го.

— Да.

Отново мълчание. Прелистих някакво списание.

— И какво мислиш? Мислиш ли, че можеш да го направиш? — попита ме той.

— Какво да направя?

— Да застреляш онези идиоти. Кристи, Джесика, Тинъл и компания?

Загризах нокътя на пръста си и се зачетох в думите под една снимка на Камерън Диас. Ставаше дума за чантата, която носеше.

— Предполагам — измърморих и обърнах страницата. — Но аз не съм особено популярна, така че няма да е същото.

Той въздъхна. Звукът излезе от високоговорителя като гръм.

— Да, права си. Но аз мога да го направя. Мога да им пусна по един куршум. За никого няма да е изненада.

И двамата се засмяхме.

Той грешеше. Всички се изненадаха. Особено аз. Толкова се изненадах, че не спирах да си мисля, че е някаква грешка. Трябваше да се намеся и да я спра.

Обърнах се към вратата, избутах от пътя си две момичета, които се прегръщаха и плачеха, сбутах се с децата на вратата, тръгнали в посока, обратна на тази, където аз исках да отида, където никой друг не искаше да ходи, и с всяка стъпка ставах по-силна и по-уверена. Изблъсквах без проблем изпречилите се пред мен тела. Изхвърлях ги от пътя си, някои от тях просвах на земята, където се плъзгаха в кръвта и се спираха в стената, бързах. Постепенно се затичах. Тичах и блъсках, тичах и блъсках, въздухът излизаше от мен със свистене.

— Не — крещях, докато си пробивах път с лакти. — Не! Почакай!

Най-после намерих малка пролука и се хвърлих натам. Видях едно непознато дете да лежи на пода на около две крачки от мен. Беше с лице към пода и тилът му беше целият в кръв. Нови изстрели отвлякоха вниманието ми от мъртвото момче.

— Ник! — изкрещях.

Бях в средата на помещението, откъдето не можех да го видя. Навсякъде имаше прекалено много хора. Спрях и се огледах, въртях бясно глава във всички посоки.

Видях позната фигура вляво от мен. Ник вървеше към господин Клайн, учителя по химия. Господин Клайн отстояваше позицията си, разперил ръце над малка група деца. Беше силно зачервен и потен или мокрите петна бяха сълзи, не знам. Насочих се към тях.

— Къде е тя? — изрева Ник.

Децата зад господин Клайн изпищяха, захлипаха и се притиснаха едно в друго.

— Остави пушката, приятел — каза господин Клайн. Гласът му трепереше, въпреки че се мъчеше да запази твърдост и спокойствие. — Пусни я и ще поговорим.

Ник изпсува и ритна близкия стол. Той полетя към краката на господин Клайн, но учителят не помръдна. Дори не трепна.

— Къде е тя?

Господин Клайн поклати бавно глава.

— Не знам за кого говориш. Остави пушката и ще го обсъдим…

— Млъквай! Затвори си шибаната уста. Кажи ми къде е кучката Тинъл или ще ти пръсна тъпата глава.

Опитах се да тичам по-бързо, но краката ми сякаш бяха от гума.

— Не знам къде е, момче. Не чуваш ли сирените? Полицията идва. Всичко свърши. Пусни пушката и…

Още един пукот. Очите ми се затвориха инстинктивно. Когато ги отворих отново, видях господин Клайн да пада с все още протегната напред ръка. Падна бързо и се търколи на една страна. Не знаех къде е уцелен, но очите му се отнесоха, сякаш вече не беше в кафенето.

Вцепених се на място с пищящи от изстрела уши, горящи очи и остра болка в гърлото. Не казах нищо. Не направих нищо. Просто гледах как господин Клайн трепери и се гърчи на пода.

Криещите се зад гърба му деца сега се оказаха между Ник и стената зад тях. Бяха шест-седем души, продължаваха да се притискат едно в друго и да скимтят от страх като кутрета. Най-отзад видях Джесика Кембъл. Тя се бе привела, сякаш се канеше да седне. Бедрото й опираше в стената. Беше вързала косата си на опашка, но русите кичури се бяха измъкнали от ластика и падаха около лицето й. Трепереше толкова силно, че зъбите й тракаха.

Последният изстрел беше толкова близо до ушите ми, че имах чувството, че съм оглушала. Не успях да чуя какво казваше Ник, но част от думите му бяха „махайте се“ и „разкарайте се“. Размахваше пушката и крещеше като луд. В началото децата не поддадоха, но той изстреля един куршум, уцели Лин Йонг в ръката и те се разпръснаха, увличайки Лин със себе си. Само Джесика остана притисната в стената.

И аз разбрах, веднага разбрах какво ще направи. Все още не чувах добре, но не дотам, че да не чуя как й крещи и тя как крещи, без да знае на кого. Устата й беше широко отворена за сметка на стиснатите очи.

„Боже мой! — помислих си. — Списъкът! Той избива хората от списъка!“. Отново се понесох напред, но този път имах чувството, че бягам по пясък. Усещах краката си тежки и уморени. Като че ли някой бе пристегнал гърдите ми с ремък, изкарвайки въздуха от мен, и в същото време ме дърпаше назад.

Ник отново вдигна пушката. Джесика закри очи с ръце и приклекна още повече към стената. Нямаше да стигна навреме.

— Ник! — изкрещях.

Той се обърна към мен, ръката му държеше здраво пушката. Видях го да се усмихва. От всички спомени, които щях да съхраня за Ник Ливъл, тази усмивка на лицето му, когато се обърна, ще остане най-дълго в съзнанието ми. И някъде дълбоко в него, в дъното на очите му, мога да се закълна, че видях любов. Видях истинския Ник. Видях го затворен здраво в тялото на новия Ник и го видях да се моли да го пуснат навън.

— Недей! — извиках отново и продължих да напредвам към него. — Спри, Ник! Спри!

Ник ме погледна объркано. Усмивката остана, но той ме гледаше, сякаш не можеше да разбере защо тичам към него. Като че аз бях тази с проблемното поведение. Беше изненадан. Не можах да го чуя добре, но съм сигурна, че ми каза нещо от рода на: „Не помниш ли нашия план?“. И това като че забави устрема ми, защото не си спомнях нищо за никакъв план. И когато го каза, прозвуча зловещо — беше с отнесен поглед, сякаш нямаше нищо общо със ставащото в „Парламента“. Просто не беше на себе си.

Той поклати леко глава — колко глупава бях да забравя нашия „план“ — и усмивката му се разшири. Обърна се към Джесика и отново вдигна пушката. Хвърлих се към него с единствената мисъл: „Не мога да гледам как Джесика умира пред мен“.

Мисля, че се спънах в господин Клайн, всъщност знам със сигурност, че се спънах, защото записите го показваха. И така, спънах се в господин Клайн и се ударих странично в Ник. Двамата направихме няколко крачки, отново се чу пукот и аз изгубих пода под краката си.

После си спомням само, че лежах наполовина скрита под масата и на четири крачки от господин Клайн, а Ник гледаше пушката в ръцете си с искрена изненада. Беше толкова далече от мен, нямах представа как за нула време се оказах така далече от него! Помня също, че Джесика Кембъл вече не стоеше до стената, мисля, че я видях в гръб, да тича с другите деца към вратата.

После… по-скоро почувствах, отколкото видях, но също и видях все пак как кръвта излиза на талази от бедрото ми, гъста и червена. Опитах се да кажа нещо на Ник — не си спомням какво — и повдигнах глава, исках да стана. Ник се загледа към мен. Пушката остана между нас. Очите му приличаха на стъклени. Пред очите ми бавно започна да се стеле сива мъгла, имах чувството, че олеквам с всяка секунда или ставах по-тежка, знам ли, и накрая всичко потъмня.

5.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Морис Клайн, четирийсет и седем годишен, учител по химия в гимназия „Гарвин“.

Способен педагог и треньор по планинско ориентиране, Клайн е избиран два пъти за учител на годината през 2004 и 2005 г. „Господин Клайн правеше всичко за нас — казва пред нашата репортерка първокурсничката Дакота Елис. — Веднъж спря на магистралата, защото видя, че с мама се суетим около спуканата гума. Помогна ни да я сменим, въпреки че беше облечен официално, сигурно отиваше някъде на важно място. Не знам къде, но не се поколеба да се изцапа. Такъв беше той.“

Учениците са покрусени от загубата на учителя си, но не са много изненаданите от начина, по който е загинал — като герой. Клайн е прострелян в гърдите, докато се опитвал да защити група ученици и се мъчил да убеди Ливъл да остави пушката. Вече бил „на косъм от смъртта“, когато полицейският екип пристигнал на местопрестъплението. По-късно го откарали в Общинската болница, където е обявен за мъртъв. Изглежда, той не е бил от набелязаните жертви на Ливъл, по-скоро е станал случайна такава.

Морис Клайн оставя след себе си съпруга Рене и три деца. Госпожа Клайн каза пред репортерите: „Ник Ливъл ограби бъдещето на децата ми и лично аз се радвам, че сложи край на живота си. След всичко, което причини на толкова много хора и техните семейства, той не заслужава да живее“.

* * *

Мама беше в първата кола от редицата. Никога не съм се радвала повече на кремавия й буик. Щом чух звънеца, изхвърчах навън и забравих напълно да спра при шкафчето, за да запиша домашните.

Скочих в колата и поех първата истинска глътка въздух за деня. Мама ме огледа внимателно и две бръчки набраздиха челото й. Бяха дълбоки, сякаш бе работила дълго време над тях.

— Как мина? — попита, като се опитваше да звучи бодро и безгрижно, но аз усетих тревогата в гласа й. Мисля, че и над това бе работила дълго. Да я скрие, имам предвид.

— Добре — отвърнах. — Тягостно, но все пак добре.

Тя завъртя ключа и изкара колата от паркинга.

— Видя ли се със Стейси?

— Да.

— Добре. Сигурно е било приятно да види приятелката си след толкова време.

— Мамо — прекъснах я аз. — Просто карай.

Мама откъсна поглед от пътя и ме стрелна с очи. Бръчките по челото й се задълбочиха. Устните й се свиха и на мен ми се прииска да я бях излъгала, да бях казала, че всичко е минало тип-топ, защото знаех колко важно е за нея да подновя старите си приятелства и дори да намеря нови, всички да разберат, че нямам нищо общо със стрелбата, а че съм просто част от голямото щастливо семейство, за което продължавахме да слушаме по телевизията. Но погледът й остана на мен само за секунди, после тя отново се концентрира в движението.

— Не се тревожи. Не е кой знае какво.

— Казах на майка й, че не си отговорна за случилото се. И мисля, че беше длъжна да ми повярва. Та тя ти беше групов отговорник в началното училище, за бога!

— Стига, мамо. Знаеш какво каза доктор Хелър. Знаеш, че ни подготви за реакциите на хората.

— Да, но семейство Бронкс трябваше да реагира по друг начин. Те трябваше да знаят. А не да се налага да ги убеждаваме. Вие израснахте заедно. Ние ви отгледахме заедно.

Останалият път бе изминат в мълчание. Мама вкара колата в гаража и изключи двигателя. Сложи глава на волана и затвори очи.

Не знаех какво да правя. Не исках да изляза и да я зарежа така. Но от друга страна, не бях сигурна, че е готова да говорим сега. Явно и нейният ден не бе минал блестящо.

Най-после наруших тишината.

— Стейси ми каза, че си говорила с майка й. — Тя не отговори. — Казала си й да върви на майната си.

Мама се изкиска.

— Знаеш каква е Лорейн. Толкова коравосърдечна! Отдавна исках да й го кажа. — И се засмя отново със затворени очи и все още подпряна на волана глава. — Реших, че е добра възможност най-накрая да го направя. Беше супер.

Тя отвори едното си око, погледна ме и започна да се смее с цяло гърло. Не можах да се сдържа и скоро я последвах. Преди да се усетя, и двете хълцахме и квичахме от смях. Гаражът ехтеше от смеховете ни.

— Всъщност казах й: „Върви на майната си и си заври дебелия задник там“. — Двете избухнахме с нови сили. Между писъците тя успя да продължи: — И й казах, че на последното парти на басейна миналото лято Хауард ми налетя.

Опулих очи.

— Айде бе! Бащата на Стейси ти е налетял. Отврат! Той е толкова космат, гаден и стар!

Тя поклати глава, едва дишаше, камо ли да говори.

— Просто… си го… измислих. Боже, ще ми се… да бях там, когато… се е нахвърлила върху него заради това.

Тръшнахме се назад и буквално виехме от смях. Нямаше спиране. Не си спомням някога да съм се смяла така. Устните ми се чувстваха странно. Имах чувството, че усещам вкуса на смеха.

— Много си подла — казах, когато успяхме да си поемем дъх. — Харесва ми, но е подло.

Тя отново поклати глава и изтри сълзите с розовите си пръсти.

— Не. Подли са онези, които не искат да ти дадат втори шанс.

Наведох поглед към раницата си и свих рамене.

— Не мога да им се сърдя. Отстрани изглеждаше, че съм виновна. Не се притеснявай за мен, мамо. Всичко ще бъде наред.

Мама изтри очите си с ръкава на сакото.

— Те трябва да разберат, че всичко е дело на Ник, скъпа. Той е лошият. Повтарям ти го от години. Ти си толкова хубава, че няма да е проблем да си намериш някое добро момче. Не като Ник. Той не те заслужаваше.

Извъртях очи. Господи, старата песен на нов глас! Мама казва, че Ник ми действа зле. Мама казва, че не трябва да излизам с момчета като него. Мама казва, че нещо с Ник не е наред, виждала го в очите му. Явно бе забравила, че Ник е мъртъв и няма нужда повече да ми чете лекции и да повтаря колко е лош, защото вече няма значение.

Пресегнах се и хванах дръжката на вратата.

— Стига вече. Сериозно! Той е мъртъв! Край на разговора!

Отворих вратата, излязох отвън и издърпах раницата. Мама свали колана и излезе от другата врата.

— Аз не ти се карам, Валъри — каза тя. — Просто искам да те видя щастлива. Никога не съм те виждала щастлива. Доктор Хелър каза…

Инстинктивно понечих да отговоря. Да й кажа какво знам за щастието. Да й обясня, че човек никога не знае дали то няма да се превърне в кошмар. И че то никога не трае дълго. Че никога не съм била щастлива, преди да срещна Ник, и тя и татко знаят най-добре защо. Че между другото, може да не е забелязала, но тя също не е щастлива. Но когато я видях да ме гледа от другата страна на колата в смачкания костюм и мокрото от сълзите и червено от смеха лице, реших, че няма да е честно. Дори и да беше истина.

— Мамо, добре съм, наистина — казах. — Вече не мисля за Ник.

Обърнах се и тръгнах към къщи.

Подпрян на плота в кухнята, Франки нагъваше сандвич. Гребенът на главата му беше леко повехнал, телефонът беше в ръката му и той действаше с палеца — изпращаше съобщение на някого.

— Какво става? — вдигна глава, когато влязох в стаята.

— Мама — отвърнах кратко. — Не питай.

Отворих хладилника и измъкнах бутилката с кока-кола. Облегнах се на плота до него и я отворих.

— Защо не свикне с мисълта, че Ник е мъртъв, и не спре да ми дудне за него? Защо трябва непрекъснато да ме поучава?

Франки се обърна към мен и ме погледна, като продължаваше да дъвче.

— Може би се страхува, че ще последваш примера й и ще се омъжиш за някого, когото не можеш да понасяш.

Отворих уста да отговоря, но чух вратата на гаража да се затваря. Мама си идваше. Изтичах по стълбите към стаята си.

Франки беше прав, разбира се. Мама и татко в никакъв случай не можеха да се нарекат щастливи. Преди стрелбата бяха решили да подадат молба за развод, което щеше да бъде истинско облекчение за всички. С Франки се радвахме, че най-после скандалите ще спрат. Но по ирония на съдбата събитията, които разбиха толкова семейства, събраха нашето. Казаха, че се страхуват да нанесат още щети на децата си в това време на невероятен „стрес“, но аз знаех истината.

Татко беше добър прокурор и последното нещо, което му трябваше, беше да започнат да говорят по новините, че семейните му проблеми са в основата на онази трагедия в гимназия „Гарвин“.

Мама имаше работа, но не като тази на татко. Тя правеше пари, но не колкото татко. И всички знаеха, че огромните сметки за психиатъра щяха да свалят и последната риза от гърба й.

Франки и аз бяхме запознати отблизо с отношенията им, които обикновено бяха цивилизовано равнодушни, но понякога омразата достигаше такива размери, че ни се искаше да напъхаме вещите им в контейнера за боклук и да им купим самолетни билети за където и да е, само да е по-далече от тук.

Влязох в стаята си и с изненада установих, че ми се вижда много по-натъпкана с вещи и разхвърляна от тази сутрин. Спрях на прага и се огледах, учудена, че вече една година живея в тази стая, почти не излизам от нея, а досега не бях забелязала колко е отвратителна. Направо депресираща. Не че преди се спусках да я чистя по-често. Но като изключим голямото прочистване на мама от всичко свързано с Ник след стрелбата, нищо не бе местено от месеци.

Взех една празна чаша, останала на рафта над леглото от цяла вечност, и я сложих в празната чиния на шкафчето. Вдигнах и една използвана салфетка от пода и я натиках в чашата.

Мина ми през ума, че трябва да почистя всичко това. Да направя пълна уборка. Да положа началото на Голямото отърваване на Валъри от самата нея. Но огледах натрупаните по пода дрехи, захвърлените край леглото книги, мръсния екран на телевизора, и се кротнах. Да разчистя скръбта си, изискваше огромен труд.

Чух мама и Франки да се разправят за нещо в кухнята. Тя говореше ядосано, както правеше, когато с татко останеха насаме прекалено дълго. Прободе ме чувство за вина, че оставих брат ми да обира плодовете на гнева й, след като причината за него беше в мен, но той не беше дете на прицел, като мен. Всъщност след трагедията Франки сякаш изчезна от картинката. Нямаше режим, нямаше задължения, нито ограничения. Мама и татко бяха прекалено заети да се карат помежду си или да се тревожат за мен, за да си спомнят, че имат и друго дете. Не знаех дали му завиждах за това, или го съжалявах. Вероятно и двете.

Вълната на ентусиазъм се завърна, хвърлих чашата и чинията в кошчето за боклук и се върнах при леглото. Бръкнах в раницата, извадих тетрадката и я отворих. Захапах долната си устна и се загледах в нарисуваното през деня.

Легнах, пуснах уредбата и я надух. Бях сигурна, че след минутка мама щеше да се качи, да почука на вратата и да извика да намаля, но нямаше какво да направи. Вече беше конфискувала цялата „депресарска“ музика, онази, която татко, тя, доктор Хелър и може би всеки стар дърдорко мислеха, че може да ме накара да вляза във ваната и да си срежа вените. И това още ме ядосваше, защото повечето от сидитата бях купувала със собствени пари. Увеличих още повече звука, за да не мога да я чуя, като дойде. Знаех, че ще се умори да тропа много преди аз да се уморя да я слушам, че тропа. Така че нека си тропа.

Отново бръкнах в раницата и извадих молива. Захапах гумичката от другия му край и се загледах в рисунката на госпожа Тинъл. Изглеждаше толкова тъжна! Не беше ли смешно, че само преди няколко месеца мечтата ми беше да я видя тъжна? Тогава я мразех. Но днес, когато забелязах тъгата в очите й, се почувствах ужасно. Почувствах се отговорна. Исках да я видя отново да се усмихва. Запитах се дали се усмихва, когато се върне вкъщи и прегърне децата си, или се прибира и сяда на своя стол, налива си водка и пие, докато престане да чува изстрелите.

Наклоних глава и започнах да рисувам как прави и двете неща едновременно — прегръща малко момченце, крие го като орех в черупката му, а с другата ръка стиска бутилката водка, както охлюв прилепва към лозата.

Втора част

6.

2 май, 2008

6:36 следобед

„Какво направи!“

Отворих отново очи и с изненада установих, че не съм заспала в собствената си стая и не се събуждах за нов ден в училище. Защото така трябваше да бъде, нали? Ник трябваше да се обади и аз трябваше да отида на училище, да мразя всяка прекарана там минута, докато се тревожа какво ли правят с Джеръми на Синьото езеро. Трябваше да съм изпълнена с агонизиращи мисли за Ник, че може да скъса с мен, и да търпя подигравките на Кристи Брутър в автобуса. Трябваше да се събудя и цялата гадост с онази стрелба в „Парламента“ да се окаже сън, изчезнал още преди да осъзная образите в полуспящото си съзнание.

Но аз се събудих в болница. В стаята имаше двама полицаи, гледаха телевизия. Бяха с гръб към мен и с лица към телевизионния екран. Примижах и се вгледах него. Странно познати картини на паркинга, на тухлената сграда на училището и на футболното игрище заподскачаха пред погледа ми. Отново затворих очи. Чувствах се разбита. Гърлото ми беше сухо, кракът ми пулсираше и постепенно започнах да си спомням не точно какво бе станало, а че беше нещо лошо.

— Тя се събужда — каза някой.

Разпознах гласа на Франки, но когато отворих първия път очи, не го видях, затова ми се стори по-лесно да си го представя, че стои до леглото и говори, отколкото да го видя наистина. Понесох се във въображаем свят, където Франки стоеше наблизо и казваше „Тя се събужда“, и наистина се събуждах, но не в болница и кракът не ме болеше.

— Ще потърся сестра — каза друг глас.

Татко. Това беше лесно. Гласът беше напрегнат, неестествен, рязък. Като неговия. И той веднага се появи във въображаемата сцена някъде назад, далеч от центъра. Пишеше нещо в органайзера си, мобилният му беше между ухото и рамото. Но изчезна толкова бързо, колкото се бе появил, и отново остана само Франки, който се наведе и се вгледа в мен.

— Вал — каза той. — Здравей, Вал. Будна ли си?

Сцената се премести в моята стая рано сутринта. Франки се опитваше да ме събуди за някаква шмекерия като в старите времена, когато мама и татко се разбираха, а ние бяхме просто две хлапета. Да открием великденските си яйца или подаръците за Коледа, или да нападнем палачинките. Харесах тази сцена. Наистина я харесах. Ето защо не разбрах защо очите ми отново се отвориха. Направиха го, без да искат разрешение от мен.

Отвориха се и попаднаха на Франки, застанал в другия край на леглото, при краката ми. Само че това не беше моето легло, а друго, странно легло със снежнобели чаршафи и кафяво одеяло, което ми заприлича на овесена каша. Косата му беше разрошена и ми трябваше известно време, за да го възприема, защото не можех да си спомня кога за последен път бях виждала Франки разрошен. Сериозно, доста се затрудних, преди да свържа четиринайсетгодишния ми брат с единайсетгодишната му прическа. Трябваше да примигам няколко пъти, за да се убедя, че е той.

— Франки… — казах, но преди да продължа, вниманието ми бе привлечено от нещо мокро и подсмърчащо от дясната ми страна. Обърнах бавно глава. Мама седеше на тапицирания в розово стол. Беше кръстосала крака и подпряла лакът на коляното си. В ръката си държеше смачкана носна кърпичка и непрекъснато бършеше носа си.

Вгледах се в нея. Не се изненадах, че плаче, защото, каквото и да се бе случило, знаех, че аз съм засегната, макар че не можех да измисля логична причина за събуждането си в тази болнична стая, вместо в моето легло в очакване Ник да се обади.

Протегнах ръка и хванах мамината (онази със сополивата салфетка).

— Мамо — прошепнах едва. Гърлото ми задра. — Мамо — повторих по-силно.

Но тя се оттегли по-далеч от мен. Не, не се отдръпна, просто се оттегли, движението беше прекалено нежно, за да го нарека отдръпване. Но вече не можех да я стигна. Наклони се назад, сякаш искаше физически да се отдели от мен. Оттегли се не защото се страхуваше от нещо, а защото вече не искаше да се идентифицира с мен.

— Ти си будна… — каза тихо. — Как се чувстваш?

Огледах тялото си и се зачудих какво трябва да ми има, че да не се чувствам добре. Проверих щателно и всичко си беше на мястото, дори имах малък бонус — няколко тръбички, които обикновено не бяха част от мен. Все още не знаех защо съм тук, но трябваше да има причина. Нямах представа как и къде бях наранила крака си, това го усещах ясно от пулсирането му под завивката. Но си беше на мястото, значи нямаше какво толкова да се притеснявам.

— Мамо — повторих и се замислих какво друго да кажа. Исках да е нещо по-важно. Но гърлото ми изглеждаше подуто и ме болеше. Опитах да го прочистя, но беше толкова сухо, че единственото, което излезе, беше слаб квичащ звук без видим резултат. — Какво стана?

Една сестра в розова престилка се появи зад мама, отиде до малка помощна масичка, взе пластмасова чаша с капаче и сламка и я подаде на мама. Тя я пое, загледа се в нея, сякаш никога не бе виждала подобно нещо, после погледна през рамо към един от полицаите, който бе зарязал телевизора и обърнат към нас, ме гледаше с пъхнати в колана си пръсти.

— Стреляха в теб — каза той с равен тон зад рамото на мама и аз видях тя да потръпва при тези думи, въпреки че продължаваше да гледа към него, не към мен, и не можех да видя добре лицето й. — Ник Ливъл те простреля.

Намръщих се. Ник Ливъл ме е прострелял?!

— Но Ник ми е приятел — казах.

По-късно щях да осъзная колко глупаво е прозвучало и дори щях да се засрамя от реакцията си. Тогава обаче казаното не се връзваше, защото още не знаех къде да сложа този факт — най-вече защото мозъкът ми не искаше да си спомни нещата веднага. Просто ме предпазваше. Ала нямаше да е за дълго. Не достатъчно дълго.

Полицаят кимна, сякаш знаеше това и аз не му казвах нищо ново. Мама се обърна към мен и се загледа в чаршафите. Огледах внимателно лицата в стаята, всички до едно — на мама, на полицая, на сестрата, на Франки, дори на татко (не видях кога бе влязъл, но явно го бе направил и сега стоеше до прозореца със скръстени ръце).

— Какво става? — попитах разтревожено. — Франки, какво става?

Франки не отговори, само стисна зъби в своята поза на отегчен тийнейджър и поклати глава. Бузите му пламнаха.

— Валъри, спомняш ли си какво стана днес в училище? — попита тихо мама.

Не бих казала, че ме попита нежно или внимателно, или изобщо по майчински, защото не беше така. Попита не мен, а чаршафите, попита ги с нисък и равен глас, който не познавах.

— В училище ли?

И изведнъж образите започнаха да нахлуват в главата ми. Странно, защото, когато се събудих, в първия момент реших, че всичко е сън. Това бе причината сега да си кажа: „Не, не може да ме питат за това, то е само глупав отвратителен сън“. Но след няколко секунди мисълта, че не е било сън, проникна в съзнанието ми и изплувалите в него картини ме смазаха физически.

— Валъри, днес в училище се е случило нещо ужасно. Спомняш ли си? — попита мама.

Не й отговорих. Не можех да отговоря на никого. Можех само да се взирам в телевизора с всичките линейки и полицейски коли пред входа на гимназията. Да се взирам дотогава, докато, заклевам се, започнах да виждам малките цветни квадратчета по екрана. Гласът на мама ми се стори толкова далечен, че едва я чувах, дори не бях сигурна, че говори на мен. Не и в моя свят. Не и под лавината от ужас, която ме заля. Там аз бях сама.

— Валъри, на теб говоря. Сестра, тя добре ли е? Валъри? Чуваш ли ме? Божичко, Тед, направи нещо!

После долетя и гласът на баща ми:

— Какво трябва да направя, Джени? Какво според теб?

— Нещо повече от това да стоиш там като паметник. Това е твоето семейство, Тед, твоята дъщеря! Валъри, отговори ми! Вал!

Но аз не можех да откъсна поглед от телевизора. Гледах с широко отворени очи, но всъщност не виждах.

Ник! Той стреля по децата. Застреля Кристи Брутър. Господин Клайн. Боже мой, застреля ги. Видях го със собствените си очи. Той простреля…

Плъзнах ръка под чаршафа и напипах превръзката на бедрото си. Тогава се разплаках. Не с глас, а с издадени напред рамене и извити в дъга устни с онзи плач, който Опра веднъж нарече „грозен“.

Мама скочи от стола и се наведе над леглото ми. Заговори бързо, но не на мен.

— Сестра! Мисля, че я боли. Трябва да направим нещо за болката. Тед, накарай ги да й дадат нещо за болката.

Погледът ми беше замъглен от сълзи, но видях, че тя също плаче, и това ме изненада. Плачеше толкова силно, че командите излизаха от устата й като думи на отчаяние и безнадеждност.

С крайчеца на окото си видях татко да приближава към нея, да я хваща за раменете и да я вдига от стола, за да я отведе далече от леглото ми. Тя стана, неохотно, но все пак стана, и тръгна с него, обърнала лице към гърдите му. Двамата излязоха от стаята. Чух воплите й надолу по коридора.

Сестрата се спусна да натиска някакви бутони на монитора над мен. Полицаят се обърна и отново се загледа в телевизора. Франки стоеше неподвижно, загледан в чаршафите ми.

Плаках, докато коремът не ме заболя и всичко се надигна. Имах чувството, че всеки момент ще повърна. Очите започнаха да ме дразнят, сякаш бяха пълни с пясък, и носът ми се запуши напълно. Но аз продължих да плача. Не мога да кажа какво точно минаваше през ума ми, докато плачех, знаех само, че е лошо, тъмно, тъжно, пълно с омраза — всичко това накуп. Исках Ник до себе си и в същото време не исках никога повече да го виждам. И някак си дълбоко в гънките на мозъка ми, скрито от самата мен, знаех, че бях отговорна за станалото в училище. Имах пръст в него, въпреки че никога не съм го искала. И ако трябваше всичко това да се случи отново, нямаше как да съм сигурна, че няма отново да бъда част от него. Но не можех да кажа, че бих искала.

Най-после сълзите пресъхнаха и аз можех отново да дишам. Но от това не ми стана по-добре.

— Ще повърна — извиках.

Сестрата измъкна отнякъде един леген и го постави под брадичката ми. Повърнах в него.

— Моля, бихте ли излезли само за няколко минути? — обърна се тя към полицаите.

Те кимнаха и напуснаха мълчаливо стаята. Щом отвориха вратата, дочух приглушени гласове от коридора. Бяха на мама и татко. Франки остана на мястото си.

Повърнах отново с грозни звуци и точещи се от носа и от устата ми лиги. Щом се успокоих, сестрата избърса лицето ми с мокра кърпа. Стана ми по-добре. Кърпата беше студена, освежаваща. Затворих очи и сложих глава на възглавницата.

— Повръщането е нормално след упойка — каза сестрата с глас, който не бих могла да нарека с друго име, освен „професионален“. — С времето ще премине. Но дотогава дръж легена наблизо.

Тя ми връчи чист леген, сгъна кърпата и я сложи на челото ми, после излезе с безшумните си обувки от стаята.

Опитах се да блокирам съзнанието си. Да изтрия образите в него, но не успях. Те продължиха да ме измъчват и всеки нов беше по-шокиращ от предишния.

— Той в затвора ли е? — попитах Франки. Глупав въпрос. Естествено, че щеше да е в затвора след всичко това.

Франки ме погледна стреснато, сякаш бе забравил, че съм в стаята.

— Валъри — примига той и тръсна глава, — какво… какво сте направили?

— Ник в затвора ли е? — повторих въпроса си.

Той поклати отрицателно глава.

— Избягал ли е?

Отново това поклащане — не.

Оставаше само една възможност.

— Застреляли са го — казах по-скоро като заключение, отколкото като въпрос и се учудих, когато Франки отново завъртя глава.

— Той се е застрелял сам — каза тихо брат ми. — Мъртъв е, Вал.

7.

2 май 2008

„Не съм го направила“

Каква ирония! Оказа се, че най-популярното име в моя клас през тази година, това на Ник Ливъл, беше най-незабележимото през първата. Ник беше нов в града и в гимназията и някак си не можеше да си намери мястото. Гарвин е едно от онези сателитни на големите ситита градчета, където живееха богати деца в големи къщи. Ник живееше на една от малкото по-бедни улици, опасали Гарвин като граничен колан. Дрехите му бяха износени, прекалено големи и никога маркови. Самият той беше мършав и дръпнат, сякаш ти казваше: „Не давам пукната пара за нищо“, и някои хора приемаха поведението му лично.

Признавам, че веднага ми хареса. Не знам дали с тъмните си блестящи очи, или с онази малко крива усмивка, която откриваше лицето му, но не и зъбите и го извиняваше за всичко, поне пред мен. Точно като мен Ник не беше част от елита в училището и точно като мен не искаше да бъде.

Аз също никога не съм принадлежала към този вътрешен кръг, който на практика управляваше останалите. В началното училище всеки малко или много е вътрешен, аз също бях. Обичах популярните неща — дрехите, играчките, момчетата, песните, които ни подлудяваха на купоните.

Но към шести клас всичко се промени. Започнах да се оглеждам и да си мисля, че всъщност нямам много общи неща с останалите деца. Техните семейства не изглеждаха така нещастни, както моето. Не си представях, че изпитват същото смразяващо чувство, подобно на предчувствие за буря, каквото изпитвах аз, когато отваряха вратата на домовете си. На детските купони техните бащи ги наричаха „кифличке“ или „зайо“, а моят дори не се появяваше на сцената. Докато, изпълнена със съмнения, аз размишлявах дали пасвам на средата, моята лична неприятелка Кристи Брутър набра особена популярност. Това беше причината съмненията ми да изчезнат и истината изведнъж да блесне в главата ми: аз не бях като тях.

Затова веднага харесах непукизма на Ник. Възприех неговия поглед „не давам пукната пара“ и започнах да правя дупки по дрехите си, за да изглеждат стари и износени. Постепенно губех онзи девствено чист ореол на Валъри, който мама и татко налагаха от години и за който водеха битка с мен, за да ме накарат да продължа да го поддържам и занапред. Фактът, че двамата щяха да обезумеят от гняв, ако ме видеха да се мотая с момче като Ник, също изигра голяма роля за избора ми. Не знам защо си представяха, че в училище съм Мис Популярност, и това може би най-добре показваше колко далече от истината са били. Шести клас беше в миналото и всички ние се бяхме променили.

С Ник се засичахме в часа по алгебра. Там се срещнахме за първи път. Той хареса обувките ми. Бях ги увила с тиксо около пръстите не за друго, а защото исках да изглеждат така, сякаш всеки момент ще се разпаднат. Всичко започна с неговото:

— Харесват ми обувките ти.

И моят отговор:

— Благодаря. Мразя алгебра.

И той:

— Аз също.

— Хей — прошепна ми по-късно, докато госпожа Пар раздаваше тестовете, — ти не си ли приятелка на Стейси?

Кимнах, предавайки листа на детето зад мен.

— Познаваш ли я? — попитах го аз.

— Тя се вози в моя автобус. Изглежда готина.

— Готина е — потвърдих. — С нея сме приятелки още от детската градина.

— Това е супер.

Госпожа Пар ни направи забележка и ние се наведохме над листовете, но всеки ден преди и след часа по алгебра си говорехме. Аз го представих на Стейси, Дюк и останалата компания и той си я пасна веднага, особено с Дюк. Но от самото начало си пролича, че с мен се разбира най-добре.

Много скоро започнахме да се срещаме при шкафчетата и да вървим заедно до стаите, често сядахме със Стейси, Дюк и Мейсън на пейките при футболното училище.

Веднъж помня, че бях в отвратително настроение. Денят беше повече от гаден и ми се искаше да си го върна на всеки, който го бе направил такъв. И ми хрумна да запиша имената им в една тетрадка, сякаш тетрадката можеше да замени вуду куклата и да им отмъсти. Имах чувството, че ако ги запиша, това ще е доказателство, че те са гадняри, а аз — жертва.

Отворих една нова червена тетрадка със спирала, написах цифри на всеки ред и започнах да записвам имената на хора, знаменитости, институции — всичко, което мразех. В края на третия срок бях изписала половин страница. Имаше всичко — „Кристи Брутър“ и „алгебра“, „да добавяш букви към цифри“ и „лак за коса“. Един ден ми дойдоха много неща наум и понеже не успях да ги запиша всичките, взех тетрадката с мен в час по алгебра и продължих да пиша в нея. Ник влезе.

— Здрасти — каза, докато сядаше на мястото си. — Днес не те видях при шкафчетата.

— Не съм ходила — казах, без да вдигам поглед от тетрадката. Тъкмо записвах „проблемите между мама и татко“. Това беше важно. Написах го четири пъти.

— Ясно — каза той и замълча, но аз усетих, че наднича над рамото ми. — Какво е това? — попита най-накрая и се засмя.

— Това е моят списък на омразата — отвърнах, без да се замисля.

След часа Ник тръгна след мен и каза със смях:

— Мисля, че трябва да добавиш към списъка и днешното домашно. Голяма мъка ще е с него.

Погледнах го през рамо и той ми се усмихна.

Отвърнах на усмивката му и мисълта, че не съм сама, веднага ме накара да се почувствам по-добре.

— Прав си — казах. — Следващия час ще го добавя.

Ето как започна онзи фатален списък. На шега. Начин да си излееш яда. Но прерасна в нещо друго, за което не бях и помисляла.

Всеки път в часа по алгебра ние вадехме тетрадката и записвахме имената на всички хора в училище, които тайно мразехме. Сядахме на последната редица един до друг и злословехме по адрес на Кристи и госпожа Харфелц. По адрес на хората, които ни дразнеха. Които ни ходеха по нервите. И особено хората, които ни тормозеха, нас и другите деца.

По някое време ни хрумна да публикуваме списъка, да покажем на света колко ужасни са тези хора. Да направим за смях всички надути пуйки и пуяци, онези, които ме наричаха Сестра Смърт и кретените, които удряха Ник по коридорите, когато никой не ги гледаше, онези „истински ангелчета“, за които никой не би повярвал, че са дори по-лоши от „лошите деца“. Говорехме си как светът би бил много по-добро място, ако имаше повече такива списъци, как хората биха се замислили за постъпките си, ако знаят, че ще бъдат публикувани в такъв списък.

Цялата работа беше моя идея. Рожба на моя мозък. Аз започнах този списък и аз го попълвах грижливо. Той ни събра и той ни държеше заедно. С него нито един от нас вече не се чувстваше самотен.

За първи път отидох в дома на Ник в деня, когато признах официално, че съм влюбена в него. Той отключи задната врата и ние влязохме в мръсна и разхвърляна кухня. Чух някой да изключва телевизора, разнесе се кашлица на пушач. Ник отвори една врата точно до кухнята и ми даде знак да го последвам по тъмни дървени стъпала към мазето.

Долу подът беше циментов, но върху него беше проснат малък оранжев килим, който стигаше до стар матрак — завивките върху него не бяха оправени. Ник хвърли раницата си на матрака и седна на него. Въздъхна дълбоко и прокара ръце по лицето си.

— Ама че дълъг ден! — каза той. — Нямам търпение да дойде лятото.

Завъртях се в кръг. В два от ъглите имаше перална машина и сушилня. От вратичките им се подаваха краища на дрехи. В друг ъгъл видях капан за мишки. До едната стена бяха натрупани един върху друг кашони. Непосредствено до тях имаше четвъртит скрин. Дрехите преливаха от отворените чекмеджета. Върху скрина бяха нахвърляни всякакви боклуци.

— Това ли е стаята ти? — попитах аз.

— Да. Искаш ли да погледаме телевизия? Или да поиграем? Имам плейстейшън.

Той се обърна по корем и натисна няколко копчета на малък телевизор, поставен върху кашон в другия край на леглото.

— Окей — отвърнах. — Нека да е плейстейшън.

Докато се намествах до него, забелязах един пластмасов сандък между матрака и стената, пълен с книги. Коленичих на матрака и взех една.

— „Отело“ — прочетох заглавието. — Шекспир?

Той ме погледна, заел изведнъж отбранителна позиция. Но не каза нищо.

Взех друга книга. „Макбет“. И още две — „Сонети“ на Шекспир и „В търсене на Шекспир“.

— Какво е това? — вдигнах последната книга.

— Нищо особено — отвърна той и ми подаде управлението на плейстейшъна. — Ето, вземи.

Обърнах му гръб и продължих да ровя из сандъка. „Сън в лятна нощ“, „Ромео и Жулиета“, „Хамлет“. Всички бяха на Шекспир.

— Тази ми е любимата — каза тихо той и посочи към книгата в ръката ми. — „Хамлет“.

Огледах корицата, после я отворих на случайна страница и зачетох на глас:

„О, ужасно дело!

Това би станало и с нас, да бяхме

на неговото място! Лудостта му,

оставена на свобода, заплашва

и мен, и вас, и всички!“[1]

— Как сега ще отговаряме за туй злодейство? — продължи Ник, без да ми даде възможност да го направя аз.

Седнах и го погледнах над книгата.

— Ти си чел всичко това?

— Не е нещо…

— Шегуваш ли се? Това е страхотно! И си го научил наизуст! А аз едва разбирам какво казва.

— Ами… в общи линии, трябва да знаеш за какво става дума в трагедията, за да разбереш.

— Разкажи ми — казах аз.

Той ме погледна неуверено, пое въздух и започна колебливо да разказва. Постепенно гласът му се стабилизира и той се оживи, разказа ми за Хамлет, Клавдий, Офелия, за убийството и предателството. За колебанията на Хамлет, оказали се фатални за него. Как наранил жестоко любимата си. И докато говореше и цитираше пасажи за божествената намеса, сякаш сам ги бе написал, аз разбрах. Усетих, че се влюбвам в това момче с грозни дрехи и лоши маниери, което се усмихваше срамежливо и цитираше Шекспир.

— Как се справяш с това? — попитах накрая. — Имам предвид… с всичките тези книги?

Ник сви рамене. После ми разказа, че открил книгите, когато майка му се развеждала с „татко номер две“. Тогава прекарвал дългите вечери сам вкъщи, без да има какво да прави, а майка му обикаляла баровете в търсене на следващия любовник и понякога дори забравяла да плати тока и водата. Тогава започнал да чете, за да се разсее. Баба му носела книги и той ги изгълтвал още същия ден. Беше чел всичко — „Междузвездни войни“, „Властелинът на пръстените“, „Ловът на Артемида“, „Играта на Ендър“.

— Един ден Луис — татко номер три — домъкна тази книга у дома. Купил я от някаква гаражна разпродажба. — Той измъкна „Хамлет“ от ръцете ми и я размаха. — „Искам да видя ще можеш ли да прочетеш това, умнико“ — имитира го той с преправен глас. — Докато го казваше, се хилеше като побъркан. Реши, че идеята е страшно остроумна. Мама също се засмя.

— И ти го прочете, за да им натриеш носа? — предположих аз, докато разлиствах „Отело“.

— В началото да. Но после… — Той седна на матрака и облегна гръб на стената до мен. Рамото му докосна случайно моето, това ме накара да вдигна поглед и да обърна глава към него. Топлината на тялото му до моето ме изпълни с блаженство. — Започна да ми харесва. Беше като да редиш пъзел, разбираш ли? И го намирах наистина за забавно. Луис беше пълен глупак, даде ми книга, в която вторият баща беше злодей. — Той поклати глава и процеди през зъби. — Кретен.

— Значи баба ти е купила останалите?

— Някои да. Другите съм си купувал сам. Но повечето са от едно момиче, което работеше в библиотека, тя много ми помогна. Разбра, че обичам Шекспир, и мисля, че й стана жал за мен.

Оставих „Отело“ в сандъка, разрових отново и измъкнах „Макбет“.

— Разкажи ми за тази — помолих го аз и той ми разказа. Управлението на плейстейшъна остана забравено на пода.

През първите дни в болницата непрекъснато си припомнях този ден. Тормозех паметта си, докато не измъкнах и най-малката подробност наяве. Спомних си, че чаршафите на леглото му бяха червени. Възглавницата беше без калъфка. Върху скрина за дрехите имаше снимка на руса жена — майка му. Докато ми разказваше за „Крал Лир“, някой пусна водата в тоалетната. Над главите ни се чуха стъпки — майка му отиваше от банята към кухнята. Спомних си всеки детайл. Колкото повече подробности добавях, толкова по-невероятно ми се струваше онова, което говореха за Ник по новините. Слушах ги тайно вечер, изпълнена с чувство на вина, когато всички си отиваха у дома и аз оставах сама.

Продължих да си припомням онзи ден, а през останалото време сглобявах картинката на случилото се в кафенето, и по много причини това не беше никак лесно.

Първо, тогава, през голяма част от времето, се намирах в някаква медикаментозна алтернативна вселена. Човек си мисли, че болката е най-жестока в момента на прострелването, но не е така. Всъщност не си спомнях да съм почувствала нещо в онзи момент. Освен може би страх. И някакво странно чувство на тежест. Но не и болка. Истинската болка започна чак на другия ден, след операцията, след цял един ден, даден на мускулите, кожата и нервите ми да свикнат с идеята, че нещо завинаги се е променило.

През първите два дни плаках много и повече заради болката. Исках някой да направи нещо, за да намалее. Не беше като ужилване от пчела. Болеше като за световно.

Сестрата, която продължаваше да не ме харесва, идваше често, даваше ми различни хапчета, не помня какви точно, и стаята започваше да ми се струва препълнена с хора, които говореха странно на неразбираем език. Не знам колко време съм спала през онези първи дни, но знам, че след това, когато спрях да взимам тези малки убийци на болката и минах към обикновени обезболяващи, ми се искаше да спя по-често.

Но основната причина да не мога да сглобя парчетата беше, че те всъщност не съответстваха. Съзнанието ми не можеше да намери смисъла на станалото. Имах чувството, че мозъкът ми е разделен на две. В един момент дори попитах сестрата възможно ли е звукът от изстрелите да е объркал така мозъка ми, че да не мога да мисля логично. Единствената ясна мисъл в него беше колко много ми се спи. И колко много искам да съм в друг, различен свят.

— Тялото разполага с много и различни механизми, които го предпазват от травма — отвърна ми тя, но на мен ми се струваше, че моите не са толкова много.

Всяка нощ включвах прикрепения на конзоли към отсрещната стена телевизор и гледах кадрите от гимназията. Бяха панорамни и я правеха да изглежда отдалечена — като сериозна и непозната институция, нямаща нищо общо с мястото, където бях прекарала три години от живота си. Имах странното усещане, че гледам някакъв филм, а не документални кадри. Но след няколко секунди съдържанието на стомаха ми се надигаше нагоре и ми напомняше, че това не е филмов сценарий. Всичко беше реално и аз бях една от участниците в него.

През първите два дни мама не се отделяше от леглото ми и през цялото време будеше в мен една или друга емоция. В един момент плачеше беззвучно, закрила лице със салфетка, и поклащайки тъжно глава, ме наричаше моето момиченце, в следващия се превръщаше в гневна стихия със стиснати устни и ме обвиняваше, не спираше да повтаря как не може да повярва, че е родила такова чудовище.

Нямах какво да отговоря на това. На нея. На всеки. След като Франки ми каза, че Ник е мъртъв, че се е застрелял, аз се свих в себе си като охлюв. Обърнах се настрани и се увих плътно в одеялото, вдигнах колене колкото може по-плътно до гърдите си, заедно с превръзката, пулсиращата болка в бедрото и тръбичките и жиците, които ме приковаваха към леглото. Свих се на кълбо и когато тялото ми не можеше повече да се свива, душата ми продължи да се навива, навива, навива, докато стана на малка, стегната, мъчително болезнена топка.

Не че реших да не говоря с никого. Просто не знаех какво да кажа. Защото всеки път, когато си отворех устата, ми се искаше да изкрещя от ужас. В главата ми беше само образът на Ник, паднал мъртъв на земята. Исках да отида на погребението. Поне да отида на гроба. Но най-много исках да го целуна, да му кажа, че му прощавам, задето стреля в мен.

Но в същото време исках да вия от скръб за господин Клайн. За Аби Демпси и другите жертви. Дори и за Кристи Брутър. За мама. За Франки. И да, за себе си също. Но нито едно от тези чувства не съвпадаше така, както съвпадат две парченца от пъзел. Нали знаете, ако парченцата не са едно до друго, можеш да ги въртиш колкото си искаш, можеш дори да набуташ едното в другото, но дори да успееш, щом ги погледнеш, веднага разбираш, че не са правилно поставени. Ето как се чувствах тогава. Сякаш се опитвах да натаманя две различни парчета от пъзел.

На третия ден вратата на стаята ми се отвори. Бях се загледала в тавана и мислех за онзи ден, когато с Ник играхме с лазерни мечове и аз победих. В първия момент се ядоса, но после отидохме у Мейсън и той разказа на всички какъв страхотен стрелец съм. Изглеждаше много горд с мен и аз също се почувствах добре. Прекарахме вечерта хванати за ръце, правихме си смешни физиономии един на друг и това беше най-прекрасната вечер в живота ми.

Щом чух вратата да се отваря, бързо затворих очи. Който и да беше, исках да си помисли, че спя, и да си тръгне, за да мога да продължа да си мисля за онази вечер. Кълна се, ръцете ми бяха топли, сякаш Ник ги държеше в момента.

Нечии стъпки се приближиха към леглото и спряха наблизо. Но системата със забитите в мен игли не помръдна. Не чух да се отварят и затварят чекмеджета и шкафчета, както ставаше обикновено, когато влезеше сестрата. Не чух и вечното подсмърчане на мама. Не подуших одеколона на Франки. Усещах само спокойно присъствие до себе си. Отворих едното си око.

До леглото стоеше мъж в кафяв костюм. Беше някъде към четирийсетте, напълно плешив. Не плешив, защото не му бе останал нито косъм на главата, а от онези, които са загубили достатъчно коса, за да обръснат другата част от нея. Дъвчеше дъвка и не се усмихваше.

Отворих и другото око, но не се надигнах. Не казах нищо. Просто го гледах и слушах как бие сърцето в гърдите ми.

— Как е кракът ти, Валъри? — попита той. — Нали мога да те наричам Валъри?

Присвих очи и го изгледах, но не отговорих. Ръката ми неволно се премести върху превръзката на крака. Зачудих се дали да не се развикам. Ами ако беше някаква откачалка, като онези от трилърите, и се готвеше да ме изнасили и убие тук, върху болничното легло? Мимоходом ми мина мисълта, че може би си го заслужавам и че много хора отвън щяха да се зарадват да чуят, че ми се е случило нещо ужасно, но не развих идеята докрай, защото той се раздвижи и заговори отново.

— Надявам се, че е по-добре. — Придърпа един стол и седна. — Ти си млада и младостта работи за теб. Аз също бях прострелян в крака преди две години. От някакъв идиот, докато вървях из центъра на града. Отне ми цяла вечност, докато се оправя. Но аз съм стар човек.

Той се засмя на шегата си. Примигнах, но останах неподвижна, с ръка върху превръзката.

Смехът му затихна безславно и той продължи да дъвче дъвката си замислено, загледан в мен с леко наведена на една страна глава. Толкова дълго се взира в очите ми, че накрая заговорих:

— Мама ще влезе всеки момент.

Не знам защо го казах, беше чиста лъжа. Нямах представа кога ще дойде мама. Просто ми се стори правилно да кажа, че някой възрастен ще дойде скоро, за да предотвратя всякакви планове за изнасилване, ако имаше такива.

— Тя е в приемната. Вече разговарях с нея — каза спокойно той. — Ще дойде по-късно. Може би след обяда. В момента разговаря с един мой колега. Това ще отнеме известно време. Баща ти също е долу. Не изглежда много щастлив.

Примигнах и казах:

— Ами…

Реших, че това „ами“ обобщава нещата. Ами. Ами кога ли е бил? Ами на кого му пука? Ами на мен не, със сигурност. Ами.

— Аз съм детектив Панзела — каза мъжът с кафявия костюм.

— Окей.

— Ако искаш, ще ти покажа значката си.

Поклатих отрицателно глава, главно защото не можех да схвана защо е тук.

Той се наведе напред и доближи лице до моето.

— Трябва да поговорим, Валъри.

Трябваше да се досетя, че това ще се случи. Беше логично, нали? Само че на онзи етап нищо не ми изглеждаше логично. Стрелбата беше нелогична. Как тогава седналият срещу мен полицай в кафяв костюм да ми изглежда логична картинка?

Изплаших се до смърт. Дори повече. Толкова се изплаших, че зъбите ми затракаха като от студ. Не знаех дали ще мога да му кажа и една дума.

— Спомняш ли си какво стана в училище? — попита той.

Поклатих глава.

— Не… не много.

— Много деца загинаха, Валъри. Твоят приятел Ник ги застреля. Знаеш ли защо?

Замислих се. Докато събирах всички парченца от случилото се в Парламента, никога не ми хрумна да се запитам защо.

Отговорът ми изглеждаше очевиден — Ник мразеше тези деца. Те също го мразеха. Ето защо. Омраза. Удари в гърдите. Гадни прякори. Присмех. Злостни коментари. Притискане в шкафчетата от компания надути идиоти. Те го мразеха, той мразеше тях и ето как завърши това. Всички са мъртви.

Спомних си онази вечер около Коледа. Майката на Ник му даде колата си, за да ме изведе. За нас колата беше голяма рядкост, затова и двамата бяхме въодушевени, искахме да отидем някъде да го отпразнуваме. Решихме да идем на кино.

Ник ме качи в ръждясалата и раздрънкана бричка, чийто под беше покрит с празни пластмасови чашки от кафе, маркирани с червило, и наблъскани между седалките празни кутии от цигари, но това изобщо не ни смути. Напротив, бяхме на седмото небе, че сме с кола. Свих се в лявата половина от седалката, за да съм по-близо до него, докато кара, доста неуверено, между другото, сякаш му беше за първи път.

— Е? — попита ме в един момент — Забавно ли е, или страшно?

Замислих се за момент.

— Романтично — отвърнах и се усмихнах многозначително.

Той вдигна престорено възмутено вежди.

— Сериозно? О, не. Няма да правя секс в автомобил.

— Аз бих правила, ако го поискаш.

Той се ухили.

— Окей. Ще си помисля.

— Но няма да те моля — казах щастливо. — Странно. Имам желание да се смея.

— И аз.

Дясната му ръка пусна волана и се премести върху коляното ми. Стисна го лекичко и остана върху него.

Облегнах се на рамото му, затворих очи и поех дълбоко въздух.

— Цял ден чаках този момент. Снощи нашите викаха толкова много, че щях да полудея.

— Наистина е страхотно — каза той и стисна още веднъж коляното ми.

Влязохме в паркинга пред киното. Беше пълно с народ, хората бяха заели тротоарите и поляната отпред. Повечето бяха на нашата възраст и от нашето училище. Ръката на Ник остави коляното ми и стисна волана. Караше бавно и търсеше свободно място.

Крис Съмърс мина покрай нас с огромна чаша безалкохолно в ръка. Както винаги, беше със свитата си от кретени и както винаги, всички се хилеха и се закачаха с хората по пътя си. Пресякоха паркинга точно пред нас и Ник трябваше да набие спирачката. Крис надникна през стъклото и започна да се смее.

— Страхотна кола, тъпако — извика той, замахна и удари чашата с безалкохолното в предното стъкло. Тя се разпадна и парченцата лед се разхвърчаха, а колата потече по стъклото на мътни вади.

Изскочих и извиках:

— Задник скапан!

Продължих да викам, въпреки че Крис и останалите се движеха бързо към киносалона, който бе отворил врати. Много от децата на поляната бяха видели какво става и ни се смееха.

— Пълен идиот! — продължих да крещя след него. — Мислиш се за голяма работа, но си просто един скапаняк.

Избълвах още няколко обиди, сразих с поглед кискащите се на поляната, включително и Джесика Кембъл, която стоеше с приятелките си, всички до една вдигнали ръце към кикотещите им се усти.

— Господи! — седнах обратно на седалката. — Какво безмозъчно същество!

Ник не отговори. Седеше като препариран, стиснал здраво волана с двете си ръце. Колата продължаваше да се стича по стъклото. Наведох се и го погледнах в очите. Допреди минута огряно в усмивка, лицето му сега беше сиво и безизразно. На бузите му се появиха две червени петна, брадичката му трепереше. Можех да подуша срама и унижението му, виждах как рухва победен пред очите ми. Това ме изплаши. Обикновено Ник се ядосваше, искаше да се бие. Но този път имах чувството, че едва сдържа сълзите си.

— Хей — докоснах нежно ръката му. — Не се разстройвай. Съмърс е пълен идиот, знаеш го.

Но Ник продължаваше да мълчи, не помръдваше, въпреки че зад нас хората в автомобилите започнаха да надуват клаксоните.

Продължих да го гледам. Имах чувството, че чувам в себе си гласа му: „Понякога трябва и да побеждаваме, Валъри“. „Не тази вечер — помислих си с горчивина. — Тази вечер пак сме от страната на губещите.“

— Знаеш ли — казах на глас, — вече не ми се гледа филм. Хайде да се върнем у вас и да видим какво има по телевизията.

Той се обърна към мен. Устните му представляваха тънка черта, очите му плуваха в сълзи. Кимна бавно, включи чистачките и колата и чашата изчезнаха, сякаш не ги е имало, сякаш не ни провалиха вечерта.

— Съжалявам — каза Ник пресипнало и толкова тихо, че едва го чух, включи стартера, даде на задна и колата запълзя към изхода като бито куче.

Но докато лежах в болничното легло, си помислих, че полицаят не беше дошъл да чуе това. Той не искаше да слуша за Ник. Искаше да знае за извършителя на престъплението.

— Не знам — отвърнах тихо.

— Предположи.

Свих рамене.

— Не бих могла. Ник знае, но няма как да го попитате, защото е мъртъв. Може би Джеръми ще знае.

— За Джеръми Уотсън ли става дума? От… — той измъкна не знам откъде един бележник и прегледа записките си. — Лоукрест?

— Предполагам — отвърнах. Дадох си сметка, че нямах представа как е фамилията на Джеръми, нито откъде е. Знаех само, че е приятел на Ник и последният човек, говорил с него, преди онова да се случи. — Не го познавам добре.

Веждите на детектива се вдигнаха лекичко. Може по някаква причина да бе очаквал, че с Джеръми сме първи приятели.

— Не съм го срещала преди това. Знаех само, че Ник се вижда с него.

Детективът смръщи устни. Една бръчка проряза челото му.

— Хм. Това е странно, защото родителите на Джеръми знаят много за теб. Знаят трите ти имена. Знаят къде живееш. Казаха ми да търся теб, ако искам отговори.

— Откъде ще знаят толкова за мен? — надигнах се на лакът. — Никога не съм ги виждала.

Той вдигна рамене.

— Може би Ник им е говорил за теб. Беше ли планирано, Валъри? Заедно ли планирахте стрелбата?

— Аз не… Нямах намерение… Не, за бога!

— Имаме десетина свидетели, чули последните му думи към теб, преди да те застреля. „Не помниш ли нашия план?“ Да не би да ми казваш, че нямаш представа какъв е бил този план?

— Нямам никаква представа.

— Не мисля, че ми казваш истината.

— Това е истината — казах тъжно. — Не съм планирала нищо такова. Дори не знаех, че той има такова намерение.

Той стана и изпъна сакото на костюма си. Извади някакви листове от една папка и ми ги връчи. Прегледах ги и заклевам се, сърцето ми спря.

За: NickVal@aol.com

От: cadaver@gmail.com

Тема: Друг начин да го направим

Аз лично предпочитам газ пред всичко останало.

Нали се сещаш, отиваш в гаража, пускаш газта в колата, лягаш, възнасяш се и умираш. Представяш ли си каква емоция ще бъде сутринта, когато нашите отидат в гаража, готови за работа, и ме намерят така?

А, знаеш ли кого искам да добавя към списъка?

Джини Бейкър.

Н.

За: cadaver@gmail.com

От: NickVal@aol.com

Тема: Re: Друг начин да го направим

Не знам. Аз все още съм за свръхдозата. По-секси е някак, като последна целувка. Но ако вашите те намерят сутринта в колата, също е готино. Да мога да ги видя отнякъде! Но съм повече от сигурна, че първо ще си допушат джойнта, после ще повикат линейка.

Права съм, нали?

И защо Дж. Б.? Имам няколко имена от часа по история. Може да я добавя, но искам да знам.

Вал.

За: NickVal@aol.com

От: cadaver@gmail.com

Тема: Re: Re: Друг начин да го направим

А защо не? Тя е поредната КБКБ. Запиши я. Кой номер е тя? Доколкото си спомням, стигнахме до 407. Лошо. Тя заслужава да мине по-напред в списъка.

Н.

За: cadaver@gmail.com

От: NickVal@aol.com

Тема: Re: Re: Re: Друг начин да го направим

Всички от КБКБ заслужават. Записах я под номер 411. Няма ли да е страхотно, ако молът изведнъж хвръкне във въздуха и всички от клуба на КБКБ станат на парчета? И от цялото място няма да остане нищо, освен изкуствени нокти и руси кичури. Ха-ха!

Вал.

Докато прехвърлях страниците с всички файлове от компютъра ми, детективът не сваляше поглед от мен. По-късно научих, че полицаите бяха прехвърлили цялата ни кореспонденция няколко часа след стрелбата.

— Какво е КБКБ? — попита ме той.

— А?

— КБКБ. И двамата го споменавате. Ти казваш, че Джини Бейкър е една от тях.

— А, да — измърморих аз. — Пие ми се вода. — Той прибута шкафчето с табличката по-близо до мен. Хванах чашата и я изпих жадно. Поклатих глава и повторих: — КБКБ.

— Не си ли спомняш? — Той се наведе и се взря в очите ми. Започнах да се потя. Заговори бавно и отчетливо и аз разбрах, че е готов да използва всякакви средства, за да ме накара да си спомня. — Валъри! Хората искат справедливост. Търсят отговори. Бъди сигурна, че ще разплетем всичко докрай. Ще открием истината. По един или друг начин. Може да не си спомняш какво точно се е случило в кафенето на училището преди три дни, но съм повече от сигурен, че знаеш какво е КБКБ.

Оставих празната чаша на табличката и стиснах здраво устни.

— Проверих в училището. Там няма такава организация или клуб. Разбрах, че е нещо, измислено от теб и Ник.

Той стана и затвори папката.

— Добре — заговори отново с нормалния си глас. — Ще помисля. Дотогава ще приема, че е нарицателно за определен тип деца, и поне едно от тях е жертва.

— Кльощави… — започнах, но спрях веднага, затворих очи и сключих челюсти. Изведнъж ме заля леденостудена вълна. Може би трябваше да извикам сестрата, да направя нещо. Но подозирах, че тя няма да направи нищо за мен. Поех дълбоко въздух и продължих: — Кльощави Богати Кучки Барби. Ето това е. Клубът на Кльощавите Богати Кучки Барби — КБКБ. Това достатъчно ли ви е?

— И ти си искала всичките да хвръкнат във въздуха?

— Не, никога не съм искала някой да хвръква във въздуха.

— Поне така казваш. Ти си Никвал, нали?

— Ние се шегувахме. Просто тъпа шега. Да се посмеем.

— Но Джордж и Хелън Бейкър не се смеят вече. Лицето на Джини е пихтия. Ако оживее, никога повече няма да прилича на себе си.

— Божичко! — прошепнах с пресъхнали устни. — Не знаех.

Детективът тръгна към вратата. На прага спря и посочи към документите, които все още бяха в ръцете ми.

— Ще ти ги оставя за тази вечер. Прегледай ги. Искам утре сутринта да ги обсъдим.

Сърцето ми се сви от страх. Не исках да говоря с него нито утре, нито която и да е сутрин.

— Баща ми е адвокат. Няма да ми даде да говоря без адвокат. Аз нямам нищо общо с това.

Някаква сянка премина през лицето на детектива. Може би гняв, а може да беше просто нетърпение.

— Това не е игра, Валъри — каза тихо той. — Искам да работя с теб. Но ти също трябва да ми помогнеш. Вече говорих с баща ти. Той знае, че съм при теб. Родителите ти ни съдействат по всякакъв начин. Както и твоята приятелка Стейси. През последните два дни прегледахме всички вещи на Ник и твоите също. Тетрадката е при нас. В момента сваляме имейлите. Бъди сигурна, че няма да пропуснем нищо. Сега имаш шанс да ни съдействаш да изясним нещата. Да изчистиш името на Ник, ако смяташ, че можеш. Но трябва да говориш. Трябва да помогнеш на нас, за да помогнеш на себе си.

Той остана няколко минути на прага, загледан в мен. После каза бързо:

— Ще се видим утре.

Сведох поглед към документите в скута си и се опитах да асимилирам казаното. Тетрадката? Имейлите? Нямах представа какво точно означаваше това, но имах лошото усещане, че не е в моя полза. Мислено си припомних всички ужасни неща, които бях написала в тетрадката и в онези имейли, които си разменяхме с Ник късно нощем. Нищо от това не предвещаваше добро развитие на нещата за мен. Стана ми толкова студено, че престанах да усещам тялото си от врата надолу.

[1] В превод на Валери Петров — Бел.ред. ↑

8.

— Разкажи ми за този твой прякор — Сестра Смърт — каза детектив Панзела веднага щом се появи на следващата сутрин. Без „Как е кракът ти? Надявам се, че си по-добре“. Само „Разкажи ми за този твой прякор“.

— Какво да ви разкажа. Беше много тъп прякор — отвърнах и натиснах бутона за повдигане на леглото до седнала позиция. Преди детективът да дойде, прочетох оставените от него листове — за втори път — и бях в ужасно настроение. Всички онези неща, за които си говорехме с Ник… защо не видях опасността? Защо не забелязах, че той е говорел сериозно?

Детективът прелисти няколко страници от своя малък бележник и кимна.

— От къде идва?

— Какво? Искате да разберете защо ме наричат така ли? Заради очната ми линия. Защото носех черни джинси и боядисвах косата си черна. Защото… от къде да знам? Защо не попитате тях? Нали не аз съм искала да ме наричат така?

Не, никак не го исках. В никакъв случай, въпреки че по телевизията, докато говореха за това, излезе, че аз съм си го избрала. Кристи Брутър беше „от онези личности“, както я наричаше мама още от началното училище. От онези личности, които търсеха слаби и уязвими деца и ги мачкаха. От онези личности, които пазеха в задния си джоб достатъчен брой поддръжници, за да наложат и разпространят всеки измислен от тях прякор. Кристи обичаше да ме обижда. Като Джесика Кембъл и Меган Норис. Крис Съмърс обичаше да тормози Ник при всеки удобен случай. Защо? Откъде да знам?

— Мислиш, че не е било, защото с приятеля ти сте замисляли да убиете тези деца?

— Не, разбира се. Вече ви казах. Никога не съм замисляла подобно нещо. Никога не съм знаела, че Ник има такива намерения. Беше просто един гаден прякор. Не съм го измислила аз. Аз го мразех.

Той мина на следващата страница.

— Гадният прякор е измислен от Кристи Брутър.

— Точно така — кимнах аз.

— Момичето, по което Ник е стрелял най-напред. Онова, което не можем да видим добре на охранителната камера. Виждаме само, че ти и Ник се запътвате към нея, карате се с нея, после тя пада на пода и всички се разпръсват.

— Не я застрелях аз, ако това си мислите — казах тихо. — Не съм.

Той се наведе към мен.

— Ти ни кажи какво да си мислим, Валъри. Кажи ни какво стана всъщност. Ние знаем само онова, което виждаме. А виждаме, че ти сочиш на Ник това момиче, Кристи Брутър. Най-малко трима свидетели го потвърждават.

Кимнах отново и разтрих чело. Започнах да се уморявам и имах чувството, че превръзката на крака ми трябва да се смени.

— Ще ми кажеш ли защо го направи?

— Исках Ник да й натрие носа — прошепнах отпаднало. — Тя ми счупи MP3 плейъра.

Детективът стана, отиде до прозореца, свали щорите и слънцето се скри. Примигнах. Сега стаята изглеждаше толкова тиха. Сякаш мама никога нямаше да влезе отново в нея. И аз щях завинаги да остана в това легло и да слушам въпросите на ченгето, дори и да виех от болка, раната на бедрото ми да гангреняса и кракът ми да изсъхне.

Той придърпа втори стол от другата страна на леглото, седна на него с лице към облегалката му и подпря брадичката си с ръка.

— Значи, ти влизаш в кафенето и посочваш Кристи на приятеля си. И след миг той прави голяма дупка в корема й. Какво пропускаме, Валъри?

Сълзите потекоха сами по бузите ми.

— Не знам. Не знам какво се случи, заклевам ви се! Влязохме в „Парламента“, както всеки ден, и в следващия момент хората се разпищяха и разбягаха.

Детективът се намръщи, затвори бележника, после се облегна назад и вдигна очи към тавана, сякаш четеше нещо там.

— Свидетели на случилото се твърдят, че ти си коленичила до Кристи веднага след като е била простреляна, после си станала и си побягнала. Сякаш си искала да се убедиш, че е сериозно ранена, после си я подминала, оставила си я да умре. Това ли се е случило?

Стиснах здраво очи и ги притиснах с ръце в опит да прогоня образа на бликащата от корема на Кристи кръв. Трябваше да спра надигащото се в гърлото ми чувство на страх и паника. Да не подуша миризмата на кръв и пушечен изстрел, да не чувам писъците. Сълзите рукнаха от очите ми.

— Не, не се случи това.

— Кое не се е случило? Не си избягала ли? Защото на записите се вижда, че побягваш.

— Не. В смисъл, да, оставих я, но не съм избягала. Не съм я оставила да умре. Трябваше да намеря Ник. Да му кажа да спре.

Той кимна и отново прелисти бележника.

— И какво каза на приятелката си Стейси Бринкс, когато слезе от автобуса онзи ден?

Кракът ми пулсираше жестоко, главата ми също. Изплаших се. Този път се изплаших истински. Не можах да си спомня какво съм казала на Стейси. В онзи момент не можех да си спомня почти нищо, а и не вярвах на онова, което изникваше в главата ми.

— Е, Валъри? — погледна ме той. — Каза ли нещо на Стейси Бринкс, след като слезе от автобуса?

Поклатих глава.

— Според Стейси, думите ти са били приблизително следните: „Ще я убия! Ще съжалява за това“. Каза ли го, Валъри?

В този момент една сестра надникна в стаята.

— Съжалявам, детектив, но трябва да й сменя превръзката, преди смяната ми да изтече.

— Разбира се — отвърна детектив Панзела. Стана и с успешни маневри се измъкна от жиците и тръбичките. Обърна се към мен и каза: — Ще поговорим по-късно.

Замолих се „по-късно“ да се окаже „никога“. Да стане някакво чудо между сега и по-късно и той да реши, че няма смисъл да търси отговори от мен.

9.

Седях на инвалидна количка до леглото. За първи път от стрелбата насам бях облечена не в пижама, а в джинси и тениска. Мама ги бе донесла от къщи. Бяха стари, някъде от девети клас и вече излезли от мода, но беше хубаво да облека отново истински дрехи, дори и това да спъваше напълно движенията ми, защото твърдият дънков плат се триеше в раната и ме караше да пъшкам и да стискам зъби. Беше хубаво и да седя в стол. Сравнително. Защото все още не можех да правя нищо друго, освен да седя и да гледам телевизия.

През деня, докато мама, детектив Панзела и сестрите се мотаеха наоколо, държах телевизора на кулинарния канал или някой от онези, които не показваха кадри от стрелбата. Но вечер любопитството ми надделяваше и аз превключвах на новините, сърцето ми биеше силно в гърдите, докато се опитвах да разбера кой е загинал и кой е оцелял и какво мислят в даскалото за цялата работа. По време на рекламите ме заливаше вълна от въпроси. За приятелите ни, кои от тях са преживели този ад, кои са останали в него. И как се справят. Плачат ли? Празнуват ли? Продължават ли напред, или са изгубили нишката? После мислите ми се понасяха към жертвите и аз забивах юмруци в бедрата си, сменях канала и се опитвах да мисля за друго.

Сутрин отговарях на въпросите на детектив Панзела, което в никакъв случай не можеше да мине за забавление. Избягвах да гледам какво прави, защото ме гонеше чувството, че каквото и да беше, не беше добро за мен.

Той беше убеден, че аз съм стреляла онзи ден. Или най-малкото, че аз стоях зад всичко това. Каквото и да говорех, не успявах да го разубедя. Колкото и сълзи да проливах, той не променяше мнението си. И предвид доказателствата, които ми показа през тези дни, не можех да го виня. Изглеждах виновна на сто процента, въпреки че нямах нищо общо с това.

Той сподели с мен част от доказателствения материал. Беше претърсил дома ми. Стаята. Компютърът. Беше преровил паметта на мобилния ми телефон. Възстанови всички изтрити имейли. Прочете тетрадките ми… тетрадката.

Беше ясно, че всички знаят за тетрадката. Дори и медиите бяха наясно. Бях видяла нейни страници в една от късните новинарски емисии. Чух да цитират страници от нея в сутрешно токшоу и се опитах да не забелязвам иронията, че точно такива, като тези пригладени и нагласени водещи, които намираха тетрадката за толкова завладяваща, попадаха в нашия списък. Всъщност мисля, че имената на двама или трима от тях наистина бяха вътре. Запитах се дали знаеха това. Този въпрос ме запрати в центъра на спирала от въпроси от рода на „дали“ и „ами ако“, което в никакъв случай не беше добре за мен, особено като се има предвид, че детектив Панзела душеше около мен през цялото време.

Бях забравила откога съм в болницата, но по броя на посещенията на детектива пресметнах, че е минало около седмица. Днес също дойде рано, веднага след като ме облякоха и сложиха в инвалидния стол. Както винаги, миришеше на кожа и както винаги мляскаше с устни, докато говореше. Костюмът му беше светлокафяв и гладък като книжна торба за пазаруване. И имаше навика да повдига саркастично брадичка. Това ме караше да се чувствам лъжкиня, въпреки че не лъжех за нищо. Този път разговорът беше кратък, след половин час той ме остави в инвалидния стол с кулинарното шоу по телевизията и аз се зарадвах.

След това дойде мама и ми донесе дрехи, няколко списания и шоколадови бонбони. Тя също изглеждаше малко по-свежа. Стори ми се странно, като се има предвид, че знаеше, че детектив Панзела ме бе разпитвал сутринта. Но по очите й не личеше днес да е плакала много. Червеният нос и подпухналите очи бяха станали постоянна част от лицето й и аз се изненадах да я видя гримирана — ако не с усмивка, то поне с доволен израз на лицето.

Тя ми подаде дрехите и ми помогна да се преоблека. После ме накара да се облегна на нея, аз качих единия си крак върху стола и тя ме прехвърли в него. Откачи дистанционното от мястото му до леглото и ми го подаде. Накрая седна на ръба на леглото и се загледа в мен.

— Виждам, че кракът ти е по-добре — каза след малко.

Аз кимнах.

— Говорила си с детектива?

Отново кимнах, загледана в босите си крака. Ядосах се, че не й казах да ми донесе чорапи.

— Има ли нещо, което искаш да споделиш с мен?

— Той мисли, че съм виновна. Ти също.

— Не е така, Валъри. Никога не съм казвала такова нещо.

— Нямаш представа как ме върти на шиш, мамо. И на никой не му пука. Винаги ме оставяте сама с него.

— Той е много мил човек, Вал. Не е тук, за да те тормози. Просто се опитва да разбере какво е станало.

Кимнах мълчаливо. Изведнъж се почувствах прекалено уморена, за да споря с нея. Нещата бяха много сериозни, тя не би могла да ме спаси дори и да вярваше, че съм невинна.

Настъпи кратка тишина. Започнах да прехвърлям каналите и спрях на Рейчъл Рей. В момента приготвяше някакво ястие с пилешко. И двете мълчахме. Единствените звуци бяха от обувките на мама, които триеха по пода, докато сменяше позицията, или от виниловата повърхност на стола — тя скърцаше тихичко, докато аз се намествах. Явно мама не можеше да измисли никаква друга тема за разговор, освен ако не й поднесях едно голямо сърцераздирателно признание в стила на сапунките по телевизията.

— Къде е татко? — най-после се сетих какво да питам.

— Прибра се у дома.

Следващият въпрос увисна тежко във въздуха между нас. Мислех да не го задавам, но знаех, че тя го очаква, и реших да не я разочаровам.

— И той ли мисли, че съм виновна?

Мама взе дистанционното, съгледа някакво петънце на него и намирайки работа на ръцете си, започна да го трие с пръст.

— Не знае какво да мисли, Валъри. Отиде вкъщи да размисли. Поне така казва той.

Ето ти отговор, който тежеше не по-малко от въпроса, ако питате мен. „Поне така казва той.“ Какво трябваше да означава това?

— Той ме мрази — казах сухо.

Мама ме погледна остро.

— Ти си негова дъщеря, Валъри. Не може да те мрази. Обича те.

Извъртях очи.

— Естествено, че ще кажеш така. Но аз знам истината. Той ме мрази. И ти ли ме мразиш? Всички ли ме мразят на този свят?

— Не ставай глупава, Валъри! — каза тя, хвана чантата си и стана. — Ще сляза долу да си взема сандвич. Да ти донеса ли и на теб?

Поклатих глава и тя излезе. Една мисъл проряза съзнанието ми като светкавица: тя не каза „не“.

Малко след излизането й на вратата се почука. Не отговорих. Стори ми се непосилно да си отворя устата. Не че можех да спра някой да прекрачи прага ми през онези дни.

Предположих, че е детектив Панзела, и си обещах наум, че както и да ме мъчи, този път няма да измъкне и дума от мен. Дори и да ме моли. Или да ме заплаши с доживотен затвор. Дойде ми до гуша да преживявам отново и отново онзи ден, исках да ме оставят на мира поне за малко.

Почукването се повтори, после вратата се открехна. Една глава се подаде през процепа. Стейси.

Не мога да ви опиша колко се зарадвах, че я виждам. И я виждам цяла. Не просто жива, а невредима. Без дупки от куршуми. Без изгаряния. Недокосната. Едва не се разплаках от облекчение.

Но човек не може да забележи емоционалните рани по лицето на някого, нали?

— Здрасти — каза тя, без да се усмихне. — Може ли да вляза?

Макар че бях невъобразимо щастлива от появата й, щом си отвори устата и чух гласа, с когото съм се смяла милион пъти през годините, изведнъж осъзнах, че не знам какво да й кажа.

Може да звучи глупаво, но аз се засрамих. Нали се сещате, като малките деца, когато мама и татко им се карат пред приятелите и те се чувстват дълбоко унизени, понеже усещат, че тези приятели присъстват на един много личен за тях момент и много излагащ, защото обикновено се мъчат да покажат на света, че „мен никой не ме командва“. Беше нещо подобно, само че милиарди пъти по-засрамващо.

Исках да й кажа хиляди неща, честна дума! Исках да я попитам за Мейсън и Дюк. За училище. Исках да разбера дали Кристи Брутър е оцеляла, и Джени Бейкър също. Исках да я питам дали е знаела, че Ник планира нещо такова. Исках да ми каже, че и тя не е имала никаква представа. Исках да чуя, че не съм единствената виновна, дето не го спрях. Че бях толкова глупава и сляпа.

Странно, но не можах. Когато ми каза: „Не чух да ми отговаряш, когато почуках, и реших, че спиш“ или нещо подобно, всичко изведнъж ми се видя нереално. Не само стрелбата. Не само кадрите по телевизията с потока от окървавени ученици, напиращи да излязат през вратата на Парламента и точещи се като кръв през срязана вена. Не само защото Ник беше мъртъв, а господин Панзела сипеше фрази, които бях чувала само от устата на героите в „Закон и ред“. А всичко това заедно. Всяка секунда беше нереална, чак до първи клас, когато Стейси избута един от клатещите й се предни зъби с език право напред, като че беше дъвка, а аз, седнала на пейките във футболното игрище, я гледах прехласнато. Сякаш всичко, всичко беше сън, а това, този ад, беше реалността.

— Здрасти — каза тихо тя и застана на края на леглото ми, където стоеше Франки в деня, когато се събудих. И ме погледна неловко, също както бе направил и Франки.

— Боли ли те? — попита ме след малко.

Свих рамене. Беше ме питала поне милион пъти в онзи, другия свят. Онзи, където бяхме нормални малки момичета, на които не им пукаше, че коремите им се подават под тениските на футболното игрище и зъбите им стърчат напред.

— Малко — излъгах. — Не е толкова страшно.

— Разбрах, че имаш голяма дупка на бедрото — каза тя. — Но го чух от Франки, така че си имам едно наум, защото може ли да се вярва на Франки?

— Не е толкова страшно — повторих аз. — През повечето време болката е тъпа. Благодарение на лекарствата.

Тя започна да чегърта с нокътя на палеца си един залепен за страничното перило на леглото стикер. Познавах Стейси добре и знаех какво означава това. Беше нервна. Ядосана или просто притеснена.

— Казаха, че следващата седмица можем да продължим с учебните занятия — каза тя след малко. — Поне някои от нас… Много деца се страхуват. И голяма част от тях все още се възстановяват… — След „възстановяват“ гласът й секна и тя се изчерви, като че ли й стана неудобно, че го споменава пред мен.

Отнесох се в друг, въображаем свят. В него двете се потяхме под опънатия над градинската маса чаршаф в задния двор на Стейси, докато набутвахме въображаема храна в устата на една кукла. Беше толкова истинско да храним онези пластмасови бебета! Виждах картината ясно, сякаш се случваше сега.

— Но аз се връщам. Дюк също. Мисля, че Дейвид и Мейсън също ще дойдат. Мама не е много склонна да ме пусне, но аз искам да се върна. Мисля, че така трябва. Не знам…

Тя се обърна и се загледа в телевизора. Не мисля, че умът й беше в тавата с не знам си какво ястие, която водещата извади от фурната.

Най-накрая ме погледна с големите си очи и попита нещастно:

— Ще ми кажеш ли нещо, Валъри? Не искаш ли да говориш с мен?

Отворих уста. Но тя беше празна. Не, по-скоро беше пълна, но не с думи, а с облаци и дим, както, предполагам, става, когато излезеш от въображаемия си свят и влезеш в отвратително грозната реалност, толкова отвратителна, че има определена отвратителна форма и вкус.

— Жива ли е Кристи Брутър? — успях да кажа.

Стейси ме погледна, очите й зашариха наоколо, сякаш проверяваше данните в главата си.

— Да. Тук е, само че в дъното на коридора. Преди малко ходих да я видя.

Замълчах си. Тя отметна коси назад и ме погледна с присвити очи.

— Разочарована ли си?

Това беше достатъчно. Тези три думи. Те ми казаха, че Стейси, най-старата ми приятелка, онази, с която бях от първи клас и която носеше моя бански и моя грим, също мислеше, че съм виновна. Въпреки че не би го казала на висок глас, въпреки че не мислеше, че аз съм натиснала спусъка, дълбоко в себе си тя ме обвиняваше.

— Разбира се, че не. Вече не знам какво да мисля — отвърнах пресипнало. Това беше най-честният отговор през тези дни.

— Исках да ти кажа… че не повярвах — заговори несигурно тя. — В първия момент не можех да повярвам, че се е случило такова нещо. Чух всички да казват кой е стрелял и не им повярвах. Ти и Ник… вие бяхте най-добрите ми приятели. И Ник изглеждаше толкова готин! Малка версия на Едуард Ножицата, но по-готин начин. Никога не съм предполагала… Просто не можех да си представя. Ник да направи такова нещо? Боже!

Тя тръгна към вратата, като клатеше глава. Седях в количката слисана, няма от ужас, и поемах всяка нейна дума. Не е могла да повярва? Аз също. Но преди всичко не можех да повярвам, че най-добрата ми приятелка е приела, че онова, което е чула за мен, е истина. Че дори не си направи труда да ме попита дали е вярно, дали се е случило така, както казват по телевизията. И друго не можех да повярвам. Че моята податлива на обработка Стейси се е преобразила в някой, който вече не ми вярва.

— Аз също не можах да повярвам. И все още ми е трудно да го асимилирам — казах на глас. — Но мога да ти се закълна, че не съм убила никого.

— Само си казала на Ник да ги застреля — каза бързо тя. — Трябва да вървя. Просто минах да ти кажа, че се радвам, че вече си добре. — Тя отвори вратата и се обърна. — Не вярвам да ти позволят да отидеш при Кристи, но ако я срещнеш из коридорите, може да й се извиниш, ако искаш.

Тя прекрачи прага, но миг преди да затвори след себе си, чух гласа й:

— Аз го направих.

Дълго време мислих, но не можах да измисля нито една причина Стейси да се извинява на Кристи Брутър.

И когато най-после ми просветна, че сигурно го е направила, защото е била приятелка с мен, онзи въображаем свят се разнесе като дим и изчезна. Сякаш никога не бе съществувал.

10.

Събудих се и първата ми мисъл беше, че си отивам вкъщи. Докато бях спала, мама се бе вмъкнала и ми бе донесла други дрехи, после бе изчезнала като дим. Седнах в леглото, потокът от утринна светлина струеше през прозореца и огряваше долната част на леглото ми. Денят изглеждаше някак си различен, пълен с обещания.

Станах чевръсто, хванах подпрените на стената до мен патерици, донесени от нощната сестра, и с тяхна помощ стигнах до тоалетната. Вече можех да го правя без проблеми. Главата ми все още се въртеше от обезболяващите, но вече бях много по-добре и превръзката около крака ми, макар все още дебела, не беше толкова страшна. Кракът ми пулсираше, но не силно, както когато стискаш с всички сили парченце дърво между пръстите си.

Отне ми известно време да маневрирам и да си свърша работата в банята, явно не беше малко, защото, когато излязох, заварих мама да седи на ръба на леглото. В краката й имаше малък куфар.

— Какво е това? — попитах и закуцуках към леглото. Взех ризата от облегалката на стола и започнах да събличам пижамата си.

— Разни неща, от които може да имаш нужда.

Въздъхнах, навлякох блузата през главата и започнах да се боря с панталоните.

— Значи ще вися тук още няколко дни? Но аз се чувствам добре. Мога да се оправям сама. Мога спокойно да се прибера у дома. Искам да си дойда, мамо.

— Чакай, аз ще ти помогна — наведе се напред тя и ми вдигне дънките. После дръпна ципа нагоре, което ми се стори неловко и в същото време успокояващо.

Заподскачах към инвалидния стол, седнах, извадих косата си над блузата и се настаних по-удобно. После завъртях колелата и приближих до нощното шкафче, където сестрата бе оставила закуската ми. Подуших миризма на бекон и стомахът ми се разбунтува.

— Казаха ли ти кога ще ме пуснат? Може би утре? Нищо не им пречи да ме изпишат утре. Защо не поговориш с тях?

Отворих капака на подноса и червата ми отново изкъркориха. Явно нямаха търпение да сдъвча бекона. Мама отвори уста да каже нещо, но в същия момент вратата се отвори и един мъж в панталони в цвят каки и раирана риза с наметната отгоре лекарска престилка влезе в стаята.

— Добър ден, госпожо Лефтман — каза ведро той. — Аз съм доктор Дентли. Говорихме по телефона.

Вдигнах поглед към него с пълна уста.

— А ти трябва да си Валъри — каза той сдържано, с добре премерен тон, и протегна ръка към мен, сякаш искаше да стисне моята. Преглътнах бекона и подадох своята. — Доктор Дентли — повтори той. — Аз съм дежурният психиатър. Как е кракът ти?

Погледнах към мама, но тя се взираше упорито в краката си, сякаш не бяхме в една и съща стая.

— Добре — отвърнах и загребах нова хапка от бекона.

— Много се радвам — каза той. Усмивката беше като залепена за лицето му. Но беше някак нервна, сякаш се боеше малко, но не лично от мен. Просто мъничко се страхуваше от живота. Очакваше всеки момент той да скочи и да го ухапе. — Какво е нивото на болка в момента?

Той се пресегна зад мен и запрелиства папката, за да намери графиката на болката, която, разбира се, беше на последната страница. Откакто бях тук, се налагаше да отговарям на този въпрос поне стотина пъти на ден. Колко е нивото на болката ти? Десет? Седем? Може би 4,375?

— Две — отговорих с пълна уста. — Защо? Тръгвам ли си?

Той се засмя и побутна с показалеца очилата си към носа.

— Валъри, ние искаме да те излекуваме — каза той с търпелив и кротък като на детска учителка тон. — Но да те излекуваме не само отвън, а и отвътре. Ето защо съм тук. С теб ще проведем малък разговор, за да решим кой е най-добрият подход, за да можем да излекуваме и психичното ти здраве. Имаш ли желание да се самонараниш днес?

— Какво? — Отново погледнах над рамото му. — Мамо?

Но тя продължи да се взира в обувките си.

— Попитах те дали мислиш, че искаш да нараниш себе си или някой друг днес.

— Да не би да говорите за… самоубийство?

Той кимна. Глупавата усмивка се бе вкопчила за устните му като пиявица.

— Може би искаш да си срежеш вените? Въртят ли ти се такива опасни мисли из главата, Валъри?

— Какво? Не! Защо ще искам да се самоубивам?

Той наведе леко главата си настрани и постави единия си крак пред другия.

— Говорих доста задълбочено с твоите родители, полицаите и лекарите ти. Обсъдихме надълго и нашироко вероятността да те споходят мисли за самоубийство, защото те очевидно занимават съзнанието ти от дълго време. Всички се страхуваме, че след ужасните събития в училище тези мисли могат да те обсебят напълно.

Ник винаги е бил обсебен от смъртта. Не беше кой знае какво. Някои хора са обсебени от видеоигрите. Други не мислят за нищо друго, освен за спорт. Има и такива, които ги влече войната и всякакви военни работи. Ник харесваше смъртта. От първия ден, когато, проснал се на леглото си в мазето, ме убеждаваше, че Хамлет трябвало да убие Клавдий при първа възможност, до последния той не спря да говори за смърт.

Но това бяха само приказки. Просто говореше за смъртта. Препрочиташе и гледаше по сто пъти книги и филми с трагичен край. Преразказваше съответните сцени. Говореше за нашумели криминални убийства, слушаше внимателно всяка свързана със смърт новина по радиото и телевизията. Това беше неговата тема. И аз възприех неговия език. Започнах и аз да разказвам такива истории. Не беше нещо важно. Дори не забелязах, че съм започнала да го правя. Всичко ми изглеждаше… художествена измислица. Шекспир е писал за смъртта. По е говорел за смъртта. Стивън Кинг пише книги за смърт, но никой от тях не е влагал нищо друго в това.

Затова не забелязах кога разговорите за смъртта зачестиха. Не забелязах кога нещата станаха лични. Не осъзнах, че историите на Ник се превърнаха в приказки за самоубийство. И убийство. Моите също. Само че аз си въобразявах, че продължаваме да пишем някакъв шантав роман.

Когато изчетох имейлите, оставени от детектив Панзела на мое разположение, останах като гръмната. Как не го бях забелязала? Как не си дадох сметка, че имейлите разказват една обезпокоителна приказка, която би накарала всеки да седне и да се замисли? Защо не разбрах, че разказите на Ник преминаваха от фикция към бъдеща реализация? И че моите отговори — все още измислици в главата ми — ме представят на света като едно обсебено от мисълта за смъртта момиче?

Не знам защо, но не го забелязах. Нито за миг.

— Онези имейли ли имате предвид? Те не означават нищо. Те бяха в стил „Ромео и Жулиета“. Бяха идея на Ник, не моя.

Той продължи да говори, сякаш не бях казала нищо.

— И всички сме на мнение, че най-добрият начин да те спасим от самата теб, е да влезеш в една от нашите програми, където ще ти помогнат да се пребориш с този самоубийствен порив. Групова терапия, индивидуална терапия и медикаментозно лечение.

Грабнах патериците и станах от стола.

— Не, мамо. Знаеш, че нямам нужда от това. Кажи му, че нямам нужда!

— То е за твое добро, Вал — каза мама и най-после вдигна очи от обувките си. Пръстите й стискаха дръжката на куфара. — Ще бъде за малко. Само две седмици.

— Валъри — намеси се доктор Дентли, — ние ще ти помогнем.

— Престанете да произнасяте името ми! — повиших тон. — Имам нужда само от едно — да си ида у дома. Мога да се преборя с всички пориви у дома.

Доктор Дентли стана и натисна бутона за повикване. Една сестра влезе бързо, взе куфара и се оттегли към вратата. Застана там и зачака.

Мама също стана и тръгна към банята, явно не искаше да е тук.

— Просто ще те преместим на четвъртия етаж, където е психиатричното отделение, Валъри — каза доктор Дентли с неговия премерен тон. — Моля те, седни. Ще те закараме със стола. Така ще бъде най-удобно за теб.

— Не! — извиках и по начина, по който мама примигна, реших, че съм изкрещяла, въпреки че не усетих. Мислех само за десети клас, когато в час по Обща история на изкуствата гледахме „Полет над кукувиче гнездо“. Виждах Джак Никълсън да крещи на сестрата, че иска да гледа телевизия, виждах зловещото неподвижно лице на индианеца и нервния дребосък с очилата. И — това беше най-болезнената част — си мислех още, че когато се разбере, че са ме затворили в психиатричното отделение, всички ще ме спукат от подигравки. Кристи Брутър ще е на седмото небе. Съзнанието ми се закотви на следната мисъл: ще трябва първо да ме убият, няма начин да отида там доброволно.

Доктор Дентли явно бе достигнал до същата мисъл, защото, когато започнах да крещя: „Не! Не мърдам от тук! Оставете ме!“, учтивият израз на лицето му се промени, той даде знак на сестрата и тя излезе от стаята.

След няколко секунди влязоха двама здравеняци в престилки и доктор Дентли каза:

— Внимавайте с лявото бедро — смени тона от покровителствен в твърдо професионален. Задържа ме на стола, докато сестрата дойде със спринцовка в ръка. Инстинктивно се отпуснах върху стола. Патериците изтракаха на пода. Мама се наведе и ги вдигна.

Изведнъж върху мен се стовариха поне хиляда килограма и аз изпищях с всички сили. Писъкът беше чудовищен, парчета от думите ми изхвърчаха толкова високо във въздуха, че си представих как чужденците в другия край на света ги събират от праха като артефакти. Един от служителите ме пусна за момент, за да може да ме хване под мишницата, и без да иска освободи достатъчно пространство, за да мога да ритам. Изритах го по глезена. Той простена през зъби и се приведе на милиметри от лицето ми, сякаш искаше да ме целуне. Но това не ми помогна с нищо. Въпреки усилията си, бях прикована към стола. Сестрата се прокрадна зад мен и аз реагирах с единственото си оръжие — дробовете ми. Изревах като звяр, когато заби иглата в бедрото ми, както си бях на стола.

След няколко секунди единствената част от мен, която продължи да се бори за свобода, бяха очите и сълзите ми. Те потекоха обилно по лицето и се събираха във врата ми.

— Мамо — изхълцах, докато количката минаваше покрай нея, — моля те, не го прави! Знам, че можеш да ги спреш.

Тя не отговори. Не и с думи.

Те забутаха стола ми към асансьора. През целия път плачех, умолявах ги, не спирах да повтарям:

— Не съм го направила… Не съм стреляла…

Но доктор Дентли беше изчезнал и около мен бяха само двамата санитари и сестрата с куфара. Никой от тях не показа, че ме чува.

Стигнахме до общия коридор, където една стрелка над надпис „асансьори“ показваше накъде да вървим. Преди да завием, минахме покрай отворена врата и аз зърнах познато лице.

Казват, че състоянията близо до смъртта променят човека. И той изведнъж открива какво означават наистина думи като толерантност и любов. И обръщат гръб на омразата и дребнавостта.

Когато санитарите завиха със стола и ние минахме покрай стаята на Кристи Брутър, тя ме видя и надигна леко глава. Родителите й стояха до нея заедно с друга, по-млада жена, която държеше в ръце малко дете.

— Не съм го направила… Не съм стреляла — не спирах да крещя.

Родителите й ме изгледаха студено. А Кристи ме проследи със злобна усмивка. Същата, която бях виждала толкова много пъти в автобуса към училище. Абсолютно същата.

Санитарите завиха отново и вече не можех да виждам стаята на Кристи.

— Съжалявам — прошепнах с устни.

Не мисля, че тя ме чу. Но се помолих Стейси да може да ме чуе отнякъде.

11.

Много пъти съм се чудила как оцелях през тези десет дни в психиатричното отделение. Как успявах да се придвижвам от леглото до тоалетната. И как стигах от тоалетната до залата за групова терапия. Как изтърпях неистовите писъци и безсмислиците на лудите, които крещяха в нощта. Как превъзмогнах факта, че животът ми се бе превърнал в отвратителна помия, когато лаборантът дойде една сутрин и потърквайки предницата на престилката си, ми каза, че ако искам един бърз тек, „можем да измислим нещо“.

Нямах възможност дори да се оттегля в моето тихо местенце — моята зона на комфорт, защото доктор Дентли сигурно щеше да приеме мълчанието ми за регресия и да каже на нашите, че трябва да остана още.

Доктор Дентли предизвикваше у мен позиви за повръщане. Пожълтелите му от зъбния камък зъби и белите прашинки от пърхот по очилата му ме побъркваха, да не говорим за извадения сякаш от учебника речник. Докато отговарях на психарските му въпроси, погледът му се рееше някъде, сякаш мислеше за нещо далеч по-важно от това.

Бях абсолютно убедена, че мястото ми не е там. През повечето време ми се струваше, че всички около мен са луди, включително и доктор Дентли, и единствената нормална съм аз.

Имаше едно момче — истински гигант, — казваше се Емит, той непрекъснато обикаляше коридорите и просеше пенита от всеки. Морис говореше на стените и се кискаше така, сякаш някой скрит в тях му отговаряше. Адел пък беше толкова цапната в устата, че често не я допускаха в групата. И Франси, която обичаше да се гори и непрекъснато разправяше, че спяла с четирийсет и пет годишния си втори баща.

И накрая Бранди, която знаеше защо съм тук, гледаше ме със своите тъжни черни очи и на всеки ъгъл ме пресрещаше с въпроси.

— Как се чувства човек, докато убива? — попита ме веднъж в залата с телевизора.

— Не съм убила никого.

— Мама казва, че си убила.

— Тя откъде знае? Не е вярно.

Въпросите й ме преследваха навсякъде: по коридорите, в групата, в столовата. „Как се почувства, като те простреля? Нарочно ли стреля по теб? Да не би да си е мислел, че ще го предадеш? Има ли застреляни и от вашите приятели, или всички са хора, които мразите? Иска ли ти се да не го беше направил? Какво мислят родителите ти за това? Моите щяха да откачат тотално. А вашите откачиха ли? Мразят ли те сега?“

Това ме изкарваше от нерви, но аз напрягах всички сили, за да не избухна. Обикновено я игнорирах. Свивах неопределено рамене или се правех, че не я чувам. Но понякога отговарях с мисълта, че това ще й затвори устата. Оказа се голяма грешка. Отговорът предизвикваше нова вълна от въпроси и аз съжалявах, че съм казала нещо.

Единственото хубаво нещо през тези дни беше, че детектив Панзела спря да идва и да ме разпитва. Дали доктор Дентли го държеше настрана, или бе решил, че казвам истината, или просто бе събрал достатъчно доказателства срещу мен, не мога да кажа, важното беше, че повече не се появи.

През това време правех всичко, което се очакваше от мен. Събличах пижамата и навличах болничната нощница като добро момиче. Сядах в залата с телевизора и гледах позволени канали, после отивах до прозореца и наблюдавах площадката отпред, преструвайки се, че не виждам размазаните и засъхнали сополи по стената около рамката на прозореца. Преструвах се, че сърцето ми не се къса. Че не съм гневна, объркана и изплашена.

Исках да проспя времето си там. Да взема болкоуспокояващи, да се свия на леглото и да не се будя, докато не дойде време да си ходя вкъщи. Но знаех, че ще бъде прието като знак за депресия и повод да ме задържат по-дълго. Трябваше да лъжа. Да се преструвам, че се чувствам по-добре. И че „мислите ми за самоубийство“ постепенно изчезват.

— Сега виждам колко зле ми е влияел Ник — повтарях пред групата. — Искам да започна живота си на чисто. Мисля, че отиването в колеж ще ми се отрази добре. Да, определено искам да отида в колеж.

Криех кипящия в мен гняв. Първо към мама и татко, защото не бяха до мен в този момент. Гняв и към Ник, защото умря. Гняв към децата в училище, които тормозеха Ник. И към себе си, защото не видях какво се задава. Научих се да го потискам, да го натиквам в най-далечния ъгъл на съзнанието си с надеждата, че там ще прекипи и ще се изпари.

Когато ме питаха, казвах нещата, които знаех, че ще ме измъкнат оттам. Изрекох думите, които искаха да чуят, успях някак си да изтърпя онази групова терапия и си мълчах, когато някой от другите в нея ме нападаше. Хранех се редовно, взимах си лекарствата и съдействах по всички възможни начини. Трябваше да се измъкна оттам.

Най-после един петък доктор Дентли влезе в стаята и седна на леглото ми. Не се сгърчих, само свих пръстите на краката си в чорапите, опитвайки се да се отдалеча максимално от него.

— Мислим да те освободим — каза той толкова безизразно, че за малко щях да го пропусна.

— Наистина ли?

— Да. Много сме доволни от напредъка ти. Но още си далече от пълното оздравяване. Пускаме те, при условие че продължиш лечението си амбулаторно.

— Тук ли? — попитах, опитвайки се да потисна надигналия се страх. По някаква причина мисълта, че трябва да идвам до болницата всеки ден, макар и като извънболничен пациент, ме ужаси. Представих си как, ако направех една грешна стъпка, Честър и Джош щяха да ме притиснат и сестрата да забие спринцовката в бедрото ми.

— Не. Ще посещаваш… — Той прелисти страниците на вечната папка, която сякаш бе залепнала за ръцете му. — Рекс Хелър. — Той вдигна поглед към мен. — Знам, че ще ти хареса. Доктор Хелър е идеален за твоя случай.

Същия ден напуснах болницата. Оставах „случай“, но свободен.

Сестрата ме откара с инвалидния стол до входа на болницата. Докато минавахме по коридорите, усещах, че всеки чифт очи из коридора гледаше в мен. Сигурно не беше така, но аз така го чувствах. Като че ли всички знаеха коя съм и защо съм тук. Зяпаха ме и се питаха дали е истина онова, което бяха чули за мен. И още дали Бог не бе прекалено жесток, оставяйки ме жива.

Мама ме чакаше пред входа. Щом ме видя, слезе от колата и тръгна към мен с патериците в ръка. Поех ги от нея и заподскачах към колата. Успях да се набутам и седнах, без да кажа нищо нито на нея, нито на сестрата, която й даваше инструкции на вратата.

Стигнахме до дома в пълно мълчание. Мама пусна радиото, за да заглуши тишината. Открехнах леко прозореца, затворих очи и помирисах въздуха. Сега миришеше различно, сякаш нещо от него липсваше. Какво щях да правя, когато си отида у дома?

Щом отворих входната врата, първото нещо, което видях, беше Франки. Проснат на пода в хола, той гледаше телевизия.

— Здравей, Вал — вдигна той глава и седна. — Прибра се, значи.

— Здравей. Харесва ми прическата ти. Достигнал си максимум височина.

Той се ухили и прокара ръка по гребена си.

— Така каза и Тина — отвърна той, сякаш нищо не се бе случило. Сякаш не миришех още на болница. Сякаш не бях някаква шантава самоубийца, прибрала се вкъщи, за да превърне живота му в ад.

В този момент Франки беше най-добрият брат, за който можех да мечтая.

12.

Кабинетът на доктор Хелър беше уютен и академичен — оазис за книги, лека рок музика в море от институциализъм. Секретарката — усмихнато момиче с кафява кожа и дълги пръсти — любезно ни насочи с мама от приемната към вътрешността, сякаш бяхме дошли да купуваме редки диаманти. Отвори малък хладилник, подаде ми една кутия с кока-кола, а на мама минерална вода, после посочи с ръка отворената врата на кабинета. Ние прекрачихме прага.

Доктор Хелър стана, излезе пред бюрото си, свали очилата и разкри лека усмивка, която придаде на лицето му малко тъжен израз. Но може би очите му по принцип си бяха тъжни. Предполагам, че и моите очи щяха да изглеждат тъжни, ако слушах по цял ден тъжни разкази за болки и трагедии.

— Добър ден — поздрави доктор Хелър и протегна ръка на мама. — Казвам се Рекс.

Мама също протегна своята, някак официално, явно беше притеснена, че се намира в кабинета му.

— Добър ден, доктор Хелър — каза глухо тя. — Аз съм Джени Лефтман. Това е дъщеря ми Валъри. — Тя ме хвана за рамото и без да поглежда към него, ме избута напред. — Имаме направление за вас от доктор Бил Дентли от Общинската болница.

Доктор Хелър кимна; вече знаеше това, както знаеше следващото, което щеше да излезе от устата й.

— Валъри учи в гимназия „Гарвин“. Учеше — наблегна тя на миналото време.

Той седна на един стол и ни покани с ръка да заемем места на дивана срещу него. Наместих се първа и проследих мама, която седна с изправен гръб на самия ръб, сякаш диванът можеше да я ухапе. Изведнъж всичко, което казваше и правеше, започна да ме дразни, да ме ядосва и да ме кара да се срамувам. Прииска ми се да я изблъскам от кабинета. Но още повече ми се искаше някой да изблъска мен.

— Искам да кажа, че Валъри беше в училището в деня, когато застреляха онези деца — продължи тя.

Очите на доктор Хелър се преместиха към мен, но той не каза нищо.

— Тя… познаваше въпросния младеж — завърши мама.

Не можах да го понеса. Този евфемизъм.

— Познавала съм го! — изсъсках към нея. — Той ми беше гадже, мамо! Господи!

Настъпи кратка тишина. Мама видимо се опитваше да се вземе в ръце (някак прекалено видимо, си помислих и реших, че това също е за консумация на доктор Хелър, за да види с какво ужасно дете я е наказала съдбата).

— Съжалявам — каза съвсем тихо той и в първия момент реших, че говори на мама. Но когато вдигнах поглед, видях, че гледа право в мен и ми кима разбиращо.

Настъпи дълго мълчание, мама зарови из чантата си за кърпичка, а аз се загледах в обувките си, усещайки погледа на доктор Хелър върху темето си. Най-после мама наруши тишината. Гласът й прозвуча като писък в притихналата стая.

— С баща й се тревожим за нея. Знаем, че тепърва ще й се наложи да осъзнава станалото. Искаме по-скоро да сложи ред в живота си.

Поклатих глава. Тя си въобразяваше, че ми е останал живот, в който трябва да слагам ред.

Доктор Хелър пое дълбоко въздух и се наведе напред. Най-накрая откъсна поглед от мен и се съсредоточи върху мама.

— Да — започна с мекия си и тих като приспивна песен глас, — важно е човек да сложи ред в живота си. Но в момента може би е по-важно да подреди чувствата си, да се справи с тях, да намери начин да се успокои и да се почувства по-добре след случилото се.

— Тя не иска да говори за това — възрази мама. — Откакто излезе от болницата…

Но той протегна ръка и я накара да замълчи. Очите му отново обходиха лицето ми.

— Виж, Валъри. Няма да те лъжа, че знам какво чувстваш. Нямам намерение да игнорирам преживяното от теб, като ти обясня, че знам какво е — каза той. Не отговорих. Той отново смени позата си. — Може да започнем именно от тук. Какво ще кажеш да изгоним майка ти навън и да си поговорим само двамата? Или така се чувстваш по-добре?

Не отговорих и на това.

Но мама сякаш си отдъхна и стана. Доктор Хелър също стана и тръгна към вратата да я изпрати.

— Аз работя с много деца на възрастта на Валъри — каза тихо той. — И мисля, че съм широко отворен и директен с тях. Не груб, просто директен. Ако нещо трябва да се извади на светло, ние го изваждаме, за да можем да работим по него, да намерим начин да преминем през него по-леко и да подобрим нещата. Първо изслушвам, после предлагам подкрепа. — Той се обърна леко към мен, сега говореше и на двете — на мен, седнала на дивана, и на мама, хванала дръжката на вратата. — В процеса на работа ще видим има ли нужда да промените нещо. Ако стигнем до такъв момент, ще ви извикам да го обсъдим. На този етап ще говорим повече за вашите мисли и чувства. Имате ли някакви въпроси?

Не отговорих.

Мама пусна дръжката на вратата.

— Някога работили ли сте по подобен случай?

Погледът на доктор Хелър се отклони нанякъде.

— Сблъсквал съм се с насилието. Но никога не съм работил по подобен случай. Мисля, че мога да помогна, но не искам да ви лъжа и да се правя, че знам всичко за този род проблеми. — Той ме погледна директно в очите и мога да се закълна, че този път видях истинска болка в неговите. — Историята е наистина отвратителна.

Все още мълчах. С доктор Хелър беше лесно да се мълчи. Доктор Дентли щеше да ме заключи при лудите за неопределено време. Доктор Хелър сякаш очакваше от мен такова поведение.

Мама излезе и аз се съсредоточих върху обувките си.

— Ще бъда пред кабинета — чух я да казва.

Той затвори вратата след нея и изведнъж в кабинета стана толкова тихо, че чух тиктакането на часовника му. Тапицерията на стола му въздъхна, когато седна на мястото си.

— Моментът е от онези, когато каквото и да кажа, все няма да е правилно — каза тихо той. — Представям си колко ужасно е било всичко това за теб и колко ужасно продължава да бъде.

Свих рамене. Все още не можех да намеря сили да го погледна.

Той прочисти гърло и заговори малко по-силно:

— Първо, беше простреляна и загуби любимия си човек. Това е достатъчно мъчително. Съсипало е личния ти живот, животът ти в училище и в семейството. Не стига това, ами сега си закотвена в кабинета на някакъв дебел психиатър, който иска да влезе в главата ти и да огледа хубавичко там.

Вдигнах очи, но останах с наведена глава, за да не може да види усмивката ми. Но сигурно бе успял, защото в отговор ми се усмихна съвсем лекичко. Хареса ми.

— Искам да ти кажа — продължи той, — че случилото се не само е било ужасно за теб, но съм сигурен, че не си имала контрол над нещата. Искам да променя това. Да ти върна контрола. Ще вървим напред само ако ти пожелаеш. И със скорост, определена от теб. Ако засегна тема, която не искаш да обсъждаш, или навляза прекалено надълбоко, просто ми казваш и аз сменям темата с друга, по-лесна и безопасна.

Повдигнах съвсем леко брадичка.

— При следващата ни среща предлагам да започнем да се опознаваме, да видим какво те интересува, как си живяла, преди това да се случи, какво обичаш, какво не, да тръгнем оттам и да продължим напред. Съгласна?

— Съгласна — казах. Гласът ми беше изтънял до скъсване, но аз се изненадах, че изобщо успях да чуя някакъв.

13.

На следващата сутрин станах, слязох долу и заварих детектив Панзела на масата в кухнята, седнал срещу мама с чаша кафе пред себе си. Мама се усмихваше, лицето й беше ведро, не я бях виждала такава от цяла вечност. Детективът, както винаги, гледаше мрачно, но раменете му бяха отпуснати, което предполагаше, че би се усмихнал, ако не беше, който беше, и аз не бях, която бях.

Закретах към масата, гумените подпори на патериците приплъзнаха по линолеума под тежестта ми. Отново трябваше да се боря с чувството, че светът се изплъзва изпод краката ми, както се бе случвало безброй пъти след операцията. Все още бях на цяла шепа хапчета, обезболяващи и психотропни лекарства, и продължавах да се страхувам за свободата си.

— Валъри — посрещна ме мама. — Детектив Панзела има добра новина за теб.

Размислих добре, преди да седна, и вместо да се настаня срещу него, отидох в далечния край на масата, увеличавайки дистанцията между двамата, дистанция, за която в болницата само можех да мечтая, но нямаше как да я постигна.

Изучих го с поглед. Той беше във вечния си кафяв костюм, но май скоро го бе давал на химическо, дори заподозрях, че преди да дойде тук, бе взел душ. Всъщност, усетих миризма на сапун, същия, който използвахме у нас. Усетих и афтършейва му и от тази миризма веднага ми се догади. Сълзите неволно напълниха очите ми и ако можех да използвам и двата си крака, щях моментално да избягам от стаята с писък, колкото може по-далече от него.

— Здравей — завъртя стола си към мене той и притегли чашата с кафе, оставяйки малка дъга от кафяви капки. По-късно щях да почистя лепкавите петна с небивало усърдие, като че ли почиствах физически живота си от него. Завинаги.

— Добър ден — отвърнах сдържано.

— Валъри — намеси се мама, — детектив Панзела е дошъл да ни каже, че вече официално не си заподозряна. Като съучастник в стрелбата.

Не казах нищо. Изведнъж ми се стори, че може още да не съм се събудила. Може би още бях в болницата и спях в психиатричното отделение. Щях да се събудя след няколко минути, да отида при групата и да им разкажа за шантавия си сън, а Нан, шизофреничката, щеше да изкрещи нещо за терористи, Дейзи щеше да се разплаче, опипвайки превръзките около китките си, а Анди сигурно щеше да ми каже да ходя на майната си. Идиотът терапевт щеше да си седи на стола и да кима, оставяйки всички да си правим каквото си искаме, след това щеше да ни изпрати да закусваме и да си вземем лекарствата.

— Не е ли чудесна новина? — попита развълнувано мама.

— Добра е — отвърнах.

Какво друго можех да кажа? „Слава богу?“. „Нали ви казах?“. „Защо?“. Нито едно не ми изглеждаше подходящо за момента.

Затова останах на „Добра е“ и добавих „Благодаря“. Прозвуча много тъпо.

— Натъкнахме се на няколко свидетели — поясни детективът и отпи от кафето. — Особено на едно момиче. То настоя да се срещне с мен в присъствието на адвоката си. Описа ни подробно нещата и беше доста убедителна. Няма да има обвинение.

Всичко пред мен се размаза. Исках да се събудя, защото започнах да усещам успокоение и радост, а не исках да се чувствам толкова добре. Защото, когато се събудех по-късно и откриех, че все още ме грози затвор, щеше да бъде ужасно.

— Стейси? — промълвих пресипнало, шокирана, че се е застъпила за мен, въпреки че беше повече от ясно, че не ми вярваше и че вече не бяхме приятелки.

Детективът поклати глава.

— Не. Беше руса и висока. Не спираше да повтаря: „Валъри не е застреляла никого“.

Нито една от приятелките ми не отговаряше на описанието.

14.

— Разкажи ми нещо за Валъри — каза доктор Хелър на следващата ни среща и преметна ръка през страничната облегалка на стола.

Свих рамене. Колкото и да не ми харесваше мама да седи до мен на тези разговори и да ме гледа тревожно, в момента съжалих, че не бе останала.

— Искате да разберете защо съм говорила през цялото време за самоубийство и за хората, които мразя?

Той поклати глава.

— Не, искам да ми разкажеш за себе си. Какво обичаш. Какво можеш да правиш. Кое е важно за теб?

Въпросът му ме остави без думи. Толкова месеци бяха минали от времето, когато за мен имаше и други важни неща, освен стрелбата. Дори не помнех какво друго беше важно тогава.

— Окей, предлагам аз да започна пръв — усмихна се той. — Мразя пуканки от микровълнова. За малко щях да стана адвокат. И мога да правя страхотно кълбо назад. Сега ти ми разкажи за себе си. Каква музика обичаш? Кой е любимият ти вид сладолед?

— Ванилов — казах и задъвках устната си. — Харесвам и онзи балон с топъл въздух — посочих към тавана, където бе залепнал един балон с топъл въздух и изглеждаше, че е там отдавна. — Харесват ми цветовете му.

Погледът му последва моя.

— Да, и на мен ми харесва. Защото наистина е готин, но най-много заради иронията. Тежи близо тон. В този кабинет всичко може да лети. Няма значение колко тежи. Дори и дървените балони. Хубаво е, нали?

Вгледах се в балона с подновен интерес.

— Никога не съм мислила за това.

Той се засмя.

— Аз също. Съпругата ми мисли за тези неща. Аз просто й крада мислите.

Аз също се усмихнах. У доктор Хелър имаше нещо, което те караше да се чувстваш в безопасност. Нямах нищо против да споделям с него разни неща.

— Родителите ми се мразят — изтърсих неочаквано. — Това брои ли се?

— Само ако ти мислиш, че е важно — отвърна той. — И какво друго?

— Имам по-малък брат, който е много готин. И е много мил с мен през повечето време. За разлика от други братя и сестри, ние не се караме. Аз… малко се тревожа за него.

— Защо се тревожиш?

— Защото има такава сестра. И защото следващата година ще отиде да учи в гимназия „Гарвин“. И защото харесваше Ник. Ъм-м… нова тема.

— Ванилов сладолед, нещастни родители, готин брат. Записано. Какво друго?

— Обичам да рисувам. Изобщо, обичам изобразителното изкуство.

— А! — възкликна той и се облегна на стола си. — Ето че стигнахме до нещо. Какво обичаш да рисуваш?

— Не знам — отвърнах. — Отдавна не съм рисувала. Още от дете. Това е тъпо. Не знам защо го споменах.

— Няма нищо. Значи, имаме ванилов сладолед, нещастни родители, готин брат и евентуална любов към рисуването. Давай още.

Напрегнах ума си. Беше по-трудно, отколкото си мислех.

— Не мога да правя кълбо назад — казах накрая.

Той се усмихна.

— Не е проблем. Аз също не мога. Излъгах те. Но мисля, че ще е хубаво, ако се научим, нали?

Засмях се.

— Предполагам. Но през повечето дни дори не мога да ходя добре — посочих към крака си.

Той кимна.

— Не го мисли. Не след дълго ще тичаш нагоре-надолу. Може дори да се научиш да правиш кълбо назад. Човек никога не знае.

— Обвиненията отпаднаха — казах аз. — За стрелбата, имам предвид.

— Разбрах — кимна доктор Хелър. — Поздравления.

— Когато говорихте с мама… по време на нейния сеанс… Тя мен ли обвинява за всичко?

— Не — каза той.

— Имам предвид… дали ви е споделила колко много мразеше Ник и колко пъти се е опитвала да ме накара да скъсам с него? И че аз си заслужавам това в крака?

Доктор Хелър поклати глава.

— Никога не е споменавала такива неща. Просто се тревожи. И е много тъжна. Обвинява себе си. Смята, че не ти е обръщала достатъчно внимание.

— Сигурно говори така, за да я съжалите, но иначе ме мрази, като всички други.

— Не те мрази, Валъри.

— Така мисля. Но Стейси със сигурност ме мрази.

— Стейси? Предполагам, че ти е приятелка? — попита непреднамерено той, макар да имах усещането, че при доктор Хелър нищо не беше непреднамерено.

— Да. Приятелки сме от деца. Тя дойде при мен миналата вечер.

— Чудесно — погледна ме доволно той и прокара замислено пръст по долната си устна. — Но не изглеждаш много щастлива от този факт.

Свих рамене.

— Ами… хубаво е, че дойде да ме види. Само че… не знам.

Той остави изречението да виси между нас.

Отново свих рамене.

— Казах на брат ми да й каже, че спя, за да си тръгне.

Той кимна.

— Защо така?

— Не знам. Просто… — запънах се аз. — Тя изобщо не се сети да ме попита дали съм знаела за стрелбата. Предполага се, че трябва да е на моя страна. Но не е. И мисли, че трябва да се извиня. Не на нея. На всички. Предполагам, че си представя как го правя публично. Или как отивам при всяко семейство и моля за прошка.

— А ти какво мислиш по въпроса?

Този път беше мой ред да замълча. Не знаех какво да мисля, освен че само от идеята да се изправя пред тези скърбящи хора, които виждах да зоват за справедливост всеки път, когато пуснех телевизора или разтворех страниците на вестник или списание, ми призляваше.

— Нали изпратих Франки да й каже да си ходи — казах тихо.

— Да, но не си искала да си тръгва — контрира ме той. Очите ни се срещнаха. Той стана внезапно, изви гръб назад и сложи ръце над главата си.

— Знам, че всичко зависи от краката.

— Какво зависи от краката?

— Кълбото назад.

15.

С Франки седяхме на масата в кухнята, както обикновено, той ядеше зърнена закуска, аз хапвах банан, когато забелязах отворения вестник под лакътя му. Чак когато го видях, ми мина през ума, че за първи път виждам вестник вкъщи.

— Дай да го прегледам — посочих го аз.

Франки погледна към вестника, пребледня и поклати глава.

— Мама казва да не ти даваме да четеш вестници.

— Какво?

Той преглътна хапката си.

— Казва, че трябва да те държим далеч от вестници и телевизия. И да затваряме веднага, ако се обади някой репортер. Но вече не звънят толкова, колкото, докато беше в болницата.

— Мама не дава да чета вестници?

— Смята, че ще се разстроиш, ако видиш какви ги пишат.

— Глупости!

— Сигурно се е разсеяла и е забравила да прибере този. Ще го махна.

Той хвана вестника и стана, но аз го изпреварих.

— Остави го! — извиках. — Дай ми го, Франки. Сериозно говоря. Мама не знае какви ги говори. В болницата гледах телевизия, когато нея я нямаше. Видях всичко. А и нали бях свидетел на стрелбата?

Той отново го дръпна, но се поколеба. Използвах момента.

— Добре съм, Франки, не се притеснявай — казах спокойно. — Няма да се разстроя, обещавам.

Той кимна бавно.

— Добре, но ако мама попита…

— Да, разбира се. Ще й кажа, че си се борил като истински скаут.

Той вдигна купата със закуската си и я остави в мивката. Облегнах се на стола и прочетох статията от първата страница:

СЛЕД СТРЕЛБАТА УЧИЛИЩНОТО РЪКОВОДСТВО ТВЪРДИ, ЧЕ СРЕД УЧЕНИЦИТЕ СЕ ЗАБЕЛЯЗВА СОЛИДАРНОСТ

Анжела Даш

Според директора на гимназия „Гарвин“ у завърналите се по класните стаи миналата седмица ученици се наблюдава огромна промяна в начина, по който гледат на живота и в отношенията между тях. Те започват да разчитат един на друг, да развиват чувство на солидарност.

„Ако има положително нещо в цялата тази трагедия, то е, че учениците като че ли станаха по-търпими един към друг и сега наистина разбират значението на пословицата Живей и остави и другите да живеят“ — казва той.

Според господин Ангерсън сега често може да се забележат бивши врагове, седнали един до друг на масата за обяд. Враждуващи групи и близки приятели започват да се замислят за взаимоотношенията си.

„Сега мирът не е само фикция — казва той. — Вече ги няма огромния брой оплаквания при педагогическия съветник за дребни неща, които бяха ежедневие преди трагедията.“

Лошото поведение в класната стая е вече минало, твърди директорът и предвижда тези проблеми да намаляват с годините.

„Учениците започват да осъзнават, че тук са сред приятели. Че критичното и грубо отношение и мимолетните антипатии не са си стрували. За съжаление, трябваше да научат всичко това по трудния начин. Но все пак се научиха и се промениха. Ето защо вярвам, че това поколение ще направи света по-добро място за живеене.“

Учениците са отново в гимназията, за да завършат учебната година, въпреки че за господин Ангерсън щетите от създалия се хаос ще бъдат за сметка на учебната програма. Общината назначи на работа екип от обучени съветници, които ще работят с децата за по-бързото преодоляване на травмите от случилото се на втори май.

Директорът на гимназията съобщи за вестника ни, че децата не са задължени да се завърнат в класните стаи. Тази година няма да има общи годишни изпити и учителите работят индивидуално с учениците, за да са сигурни, че всеки от тях ще може да покрие нужния минимум, за да премине в следващия клас.

„Имаме учители, които обучават групи ученици вечер в домовете си, други ги събират в библиотеката, трети минаха на онлайн обучение. Но голямата част се завърнаха в училище — обяснява той. — На много от тях им липсва училищният дух и искат да покажат съпричастност към гимназия «Гарвин». Искат да си докажат, че страхът няма да ги прогони от класните стаи. Ако трябва да бъда честен, основната причина да възобновим учебния процес бяха техните молби и призиви.“

Ангерсън заяви, че е горд с лоялността на децата към проблемите на училището, и предвижда, че те ще израснат като силни личности и лидери на нашето общество. „Гордея се, че те се оформят като първата вълна на онези, които един ден ще променят света — добавя той. — Ако някога в света настъпи всеобщ мир, мисля, че тези момчета и момичета ще имат сериозна заслуга за това.“

Същия ден занесох статията в кабинета на доктор Хелър. Щом затвори вратата след мен, поставих церемониално вестника на масата между нас.

— Това прави ли го герой, доктор Хелър? — попитах веднага.

Доктор Хелър хвърли поглед към вестника, докато сядаше на своя стол.

— Кого?

— Ник. Ако оцелелите са станали по-силни личности и всички искат мир, както твърдят тук, не го ли прави това герой? Не е ли някаква версия на Джон Ленън? Миротворец с пушка?

— Разбирам, че за теб е по-лесно да мислиш за него като за герой. Но не бива да забравяме, че той уби много хора. И вероятно няма да са много онези, които ще мислят за него по този начин.

— Струва ми се ужасно несправедливо, че те продължават напред, че най-после приемат всички като равни и никой не се сеща, че Ник го няма. Знам, че вината да го няма е негова, но все пак. Защо преди не можеха да видят безсмислието на това разделение? Защо трябваше да платим такава цена? Просто не е честно.

— Животът не е честен, Валъри. Честен е само светът, където ядеш хотдог и се возиш на виенско колело.

— Това не ми харесва.

— На моите деца също не им харесва.

Стиснах устни и се загледах в статията. Взирах се в нея, докато буквите не се размазаха пред погледа ми.

— Сигурно ме мислиш за идиотка, понеже се гордея с него. Съвсем мъничко, но се гордея.

— Не, но не мисля, че наистина се гордееш с него. Мисля, че си ядосана. Защото ти се иска промяната на отношенията в гимназията да е станала по-рано и тогава може би нищо от това нямаше да се случи. Освен това мисля, че не вярваш в написаното.

И за първи път — но определено не и за последен — разказах всичко на доктор Хелър. Всичко. От онзи разговор за Хамлет на неоправеното легло на Ник до желанието ми Кристи Брутър да си плати за счупения MP3 плейър, за което се чувствах виновна. Излях всичко, което не намерих сили да разкажа на ченгетата в болницата. На Стейси. И на мама.

Може би заради начина, по който ме гледаше той. Сякаш беше единственият човек в целия свят, който разбираше напълно как нещата се бяха извъртели така, че накрая излязоха от контрол. Или просто вече бях узряла за това признание. А може да беше заради статията във вестника. Или просто нещо в мен избухна, напрежението излезе, преди да ме унищожи или аз да унищожа себе си.

Превърнах се във вулкан от въпроси, угризения и гняв, и доктор Хелър понесе стоически всичко това. Гледаше ме внимателно, говореше тихо и с равен тон. Кимаше замислено и галеше долната си устна с пръст.

— Мислиш ли, че бих могла да направя нещо такова? — в един момент извиках в лицето му. — Ако имах пушка, щях ли да застрелям Кристи? Когато Ник каза: „Да приключим с това“ и тръгна към нея, си помислих… не знам… че ще я напсува или ще й удари един шамар, и се зарадвах. Някак си… почувствах гордост. Исках той да се погрижи за мен.

— Това е естествено, Валъри. Зарадвала си се, че Ник ще оправи нещата, ще те защити, но това не значи, че би грабнала пушка и би стреляла в нея.

— Беше ми дошло до гуша, ама наистина до гуша. Тя ми счупи плейъра и направо побеснях.

— И това е нормално. Аз също бих се ядосал. Гневът не означава, че си виновна.

— Беше ми хубаво да знам, че е до мен, разбирате ли?

Той кимна.

— Тогава си мислех, че ще скъса с мен, и да го видя да се застъпва за мен, беше страхотно. Това ме успокои. Реших, че всичко е наред. Изобщо не мислех за Списъка на омразата.

Той кимна отново и присви очи. Чувствата напираха в мен, вълнувах се все повече. Думите му се понесоха във въздуха, тихи и успокояващи, и ме увиха като пашкул.

— Валъри, не ти си застреляла онези деца, а Ник. Не си ти.

Облегнах се на възглавниците на дивана и отпих от колата си. На вратата се почука отривисто и секретарката подаде глава.

— Пациентът за три часа е тук — каза тя.

Очите на доктор Хелър не изпускаха моите.

— Кажи му, че графикът ми закъснява малко — каза той.

Секретарката кимна и изчезна. След излизането й в стаята се възцари пълна тишина. Чух вратата в приемната да се отваря и някой да говори в коридора. Почувствах срам, сякаш седях гола пред него, и потрес, че споделих всичко трупало се с месеци в мен. Искаше ми се да се изнижа оттам и никога повече да не срещна доктор Хелър, да се скрия в стаята си и да накарам конете по тапетите ми да ме заведат някъде далеч, където нямаше да се чувствам толкова уязвима.

Но изведнъж осъзнах с ужас, че все още не бях свършила. Имаше и още. По-тъмни и по-грозни неща, които трябваше да разбера. Неща, които ме измъчваха нощем и не ме оставяха на мира, като че някой ме гъделичкаше с перо зад ухото или като вътрешен обрив, не можех да определя откъде точно идва, нито да се почеша.

— Може тогава да не съм гледала сериозно на него, но сега съм сериозна — промълвих.

— Сериозна за какво?

— За Списъка на омразата. Със сигурност не съм искала тези хора да умрат, но някъде дълбоко в мен, подсъзнателно съм го очаквала. Може би затова Ник ги застреля. Може да е разбрал нещо за мен, което аз самата не съм осъзнала. Всички други също са го видели, ето защо ме мразят толкова много. Защото съм позьорка. Аз започнах всичко с този тъп списък и оставих Ник да свърши мръсната работа. Така че… не знам. Може би е време да погледна сериозно на него. И всички да се почувстват по-добре.

— Съмнявам се, че още убийства ще накарат някой да се почувства по-добре. Най-малко теб.

— Те очакват точно това от мен.

— И какво от това? На кого му пука какво очакват? Какво очакваш ти от себе си — ето кое е важното.

— Там е работата. Не знам какво да очаквам от себе си. Защото всичко, което очаквах от живота, отиде по дяволите. И хората са разочаровани, че не умрях заедно с Ник. Бас държа, че родителите на Кристи Брутър си мислят, че е трябвало след това и аз да си тегля куршума, като него. И съжаляват, че той не се прицели по-добре, когато стреля в мен.

— Те са родители и също са наранени. И въпреки това се съмнявам, че искат смъртта ти.

— Но може би аз искам тя да беше мъртва. Може би част от мен винаги го е искала.

— Вал… — започна той и колебанието му ми каза всичко: „Ако не спреш да говориш такива неща, няма да ми оставиш друг избор, освен да те върна обратно в психиатрията при доктор Дентли.“ Прехапах устни. Една сълза се търкулна надолу и не за първи път ми се искаше Ник да е до мен.

— Чувствам се много лош човек, защото и сега от време на време ми се иска да е в затвора, за да мога поне да го видя отново — казах тихо.

Изведнъж споменът отново ме връхлетя. Ник е обвил ръце около кръста ми в стаята си и ми казва, че можем понякога да сме победители. После се навежда и ме целува. Седях като вцепенена на дивана с чувството, че съм по-самотна от всякога. Усетих неистов студ. От целия преживян ужас тези спомени бяха най-жестоки. Защото, въпреки всичко, което бе сторил, Ник продължаваше да ми липсва.

„Понякога трябва да побеждаваме и ние“ — ми каза той и чувайки думите му в главата си, се разплаках отново, дълго, нещастно, сърцераздирателно.

Доктор Хелър дойде на дивана до мен и сложи ръка на раменете ми.

— Толкова ми е тъжно без него! — изхлипах, като издърпах салфетката от ръцете му. — Толкова съм нещастна!

Трета част

16.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Макс Хилс, шестнайсетгодишен.

„Мислех, че са приятели — казва една ученичка по повод решението на Ливъл да стреля по Хилс. Последният бе намерен мъртъв на местопрестъплението. — Той със сигурност възнамеряваше да го застреля. Насочи се към нас, наведе се да погледне под масата, за да е сигурен в кого ще стреля“.

Хилс, описван от съучениците си като кротко момче, което не се включва активно в извънкласните дейности, често бил засичан в разговор с Ливъл както в училище, така и извън него. Много деца ги определят като приятели, затова учудването, че е стрелял именно по Хилс, е огромно.

„Може да го е сбъркал с друго момче — предполага Ерина Фроман от единайсети клас. — А може би не го е интересувало дали срещу него стои приятел, или не.“ Тази хипотеза предизвиква съмнения, дали жертвите наистина са били подбирани, както се предполагаше в началото.

Но майката на Хилс, Алейна, смята, че Макс е бил предварително набелязан за мишена. „Макс не даде на Ник камиона си, когато му го поиска през лятото — каза пред репортерите тя. — На следващия ден, на паркинга, някой счупи фаровете му, докато синът ми беше на работа. Макс не можа да докаже, че е бил Ник, но и двамата знаехме, че е негово дело. Това сложи край на приятелството им. Дори не си говореха. Макс беше много ядосан. Беше купил камиона със собствени средства.“

* * *

На връщане от втория си ден в училище бях напълно разколебана и не вярвах, че ще издържа до края. Беше абсурд да изкарам така цял срок. Краят ми се виждаше ужасно далече!

Джини Бейкър не се появи в клас, поне не и в общите ни часове. Госпожа Тинъл продължаваше да не поглежда към мен. И Стейси отново не седна с мен на обяд. Всички останали игнорираха напълно присъствието ми. Това не беше толкова лошо, но беше много тежко да си отхвърлен от всички, без да имаш до себе си друг отхвърлен за приятел. Беше страшно дори.

Затова нямах търпение да се прибера вкъщи, въпреки вечната суетня на мама около мен. През тези първи дни не спираше да задава въпроси за уроците, за домашните и учителите, сякаш бях на седем години. Но най-любимото ми беше, когато започваше да ме разпитва за приятелите. Продължаваше да си мисли, че са ми останали някакви, и искрено вярваше на глупостите, които говореха по новините. Онези, че всички се държим за ръце и всеки ден говорим за мир, любов и търпимост. Онези, които ни убеждаваха, че децата са много адаптивни и възприемчиви, особено когато става дума за прошка. Често се улавях да се питам дали тази репортерка, Анжела Даш, е реална личност. Всичко, което пишеше тази жена, беше пълна лъжа.

Както обикновено, щом се прибрах, взех нещо за хапване и се качих в стаята си. Изритах обувките, пуснах уредбата и седнах по турски на леглото.

Отворих раницата с намерение да се заловя за биологията, но вместо нея ръката ми издърпа черната тетрадка. Отворих я. През деня бях рисувала децата в час по физическо. Вместо усти, по лицата им имаше големи дупки. Един даскал — по испански, сеньор Руиз — гледаше през перилата на стълбата към суетнята на долния етаж. Лицето му беше плоско и празно — само един овал. И моят любимец, господин Ангерсън, кацнал на върха на умалена версия на сградата на гимназията. Приликата между неговото лице и това на Чикън Литъл от филма на „Дисни“ беше забележителна. Това беше моят поглед на „новия и по-добър живот в гимназия Гарвин“. Така виждах аз действителността по настояване на доктор Хелър.

Загледана в скиците на Стейси и Дюк, седнали на масата за обяд, с гърбове, наподобяващи тухлени стени, които бях направила в обедната почивка, изгубих представа за времето и когато вдигнах глава, с изненада видях, че слънцето е паднало съвсем ниско. Някой почука на вратата и прекъсна изследванията ми.

— По-късно, Франки — извиках недоволно.

Имах нужда малко да помисля. Да се успокоя. Да завърша скицата и да започна домашното по биология.

На вратата отново се почука.

— Заета съм — извиках по-силно.

След няколко секунди топката на вратата се завъртя и вратата се отвори. Изругах се наум. Бях забравила да завъртя ключа.

— Казах, че съм… — започнах, но спрях насред изречението, когато през открехнатата врата се подаде главата на Джесика Кембъл.

— Извинявай — каза тя. — Ако искаш, ще дойда по-късно. Обаждах се няколко пъти по телефона, но майка ти каза, че не разговаряш с никого.

Аха. Мама продължаваше да контролира всичките ми разговори.

— Тя ли ти каза да дойдеш? — попитах невярващо. Мама знаеше коя е Джесика Кембъл. Всички знаеха коя е Джесика Кембъл. Да я пусне неохранявана у дома, ми се струваше доста… рисковано.

— Не, идеята беше моя.

Джесика пристъпи навътре и затвори вратата след себе си. Дойде до леглото и застана в края му.

— Когато дойдох, тя ме предупреди, че сигурно няма да искаш да ме видиш. Но аз й отвърнах, че поне трябва да опитам, и тя ме пусна. Не мисля, че ме харесва.

Засмях се.

— Повярвай, ако имаше начин да те вземе за своя дъщеря, щеше да подмокри гащите от кеф. Тази, която не харесва, не си ти, а аз. Но това не е новина. — Щом го изтърсих, осъзнах, че е доста неловко да го кажеш на човек, който не те познава много добре. Затова побързах да сменя темата. — Какво правиш тук? Доколкото знам, ти също не ме харесваш много.

Бузите на Джесика станаха кървавочервени и за миг ми се стори, че ще се разплаче. И отново ме изуми фактът, че с нищо не приличаше на старата Джесика. Самоувереността я нямаше, надменният тон също. На тяхно място виждах странна уязвимост и мога да кажа, че изобщо не й отиваше. Тя наведе главата си на една страна, заметна коса през рамо с отработено движение и седна на леглото.

— Програмата ни е такава, че днес през четвъртия час със Стейси седим на един чин — каза тя.

Свих рамене.

— И?

— Понякога говорим за теб.

Изведнъж ми стана горещо. Усетих, че кракът ми започна да пулсира. Доктор Хелър ми каза, че това пулсиране вероятно идва от главата ми, само че не използва тези думи. Използва нещо далеч по-учтиво, сигурна съм в това, но аз запомних само смисъла — всичко е в главата ми. Сложих ръка на превръзката на бедрото си и притиснах раната през дънките.

Ето как щяха да стоят нещата сега, когато отново бях част от потока. Те щяха да странят от него, за да е ясно, че не те, а аз не съм си на мястото. Никой вече нямаше да ме чака в „Парламента“ или при шкафчетата, за да ме накарат да усетя, че съм онази, която всички мразят. Дори щяха да идват у нас, за да ми го кажат в очите.

Това ли беше?

Така ли искаха да ме накажат?

— И ти дойде у нас да ми кажеш какво си клюкарите с бившата ми приятелка?

— Не — отвърна тя и сбърчи чело, сякаш искаше да ми покаже, че е лудост да си мисля такова нещо. Познавах това набърчено чело. Обикновено вървеше с поредната казана от нея обида. Приготвих се да я посрещна, но вместо това тя въздъхна и се загледа в ръцете си.

— Не. Със Стейси си говорим как Ник те накисна в тази история.

— Накиснал ли ме е?

Тя прибра бретона зад ухото си и кимна.

— Да. Ти не си виновна. Но той те въвлече в това. И когато решиха, че не си виновна, не казаха нищо повече.

— Кои са те?

— Ами онези от новините. Медиите. В началото не спираха да говорят, че си виновна и че полицията ще разнищи случая докрай, но после съобщиха, че заключението на разследващите е, че не си замесена, и млъкнаха. Не е честно така.

Ръката ми намали натиска върху крака и пръстите ми отново се сключиха около молива. Нещо не се връзваше. Джесика Кембъл седеше на моето легло и ме защитаваше. Не можех да повярвам.

Тя погледна към тетрадката в скута ми.

— В училище се говори, че си започнала нов списък. Това ли е?

Аз също погледнах към тетрадката.

— Не! — отвърнах рязко, инстинктивно затворих тетрадката и я скрих под възглавницата. — Това е един проект по рисуване, по който работя в момента.

— Аха. Да не би господин Ангерсън да ти е поръчал нещо?

— Защо да ми поръчва?

И двете знаехме защо, но нито една не го произнесе на глас.

Настъпи тишина. Джесика огледа стаята ми. Видях как очите й се спряха на купчините с дрехи по пода, на мръсните чинии върху шкафчето, на снимката на Ник, изпаднала от джоба на дънките ми миналата вечер, когато я разглеждах, а после ме домързя да я скрия отново. Дали така ми се стори, или погледът й остана малко по-дълго върху нея?

— Стаята ти ми харесва — каза след малко. Но го каза толкова вяло, че ми се стори излишно да отговарям, и мисля, че тя го прие с благодарност.

— Имам да пиша домашни, така че…

Тя стана.

— Разбира се — каза и отново заметна тази нейна руса коса, която се вдигна като ветрило във въздуха. — Виж, дойдох, защото… Ученическият съвет реши да направим мемориал. За завършването ни. Мислех си, че може да работиш с нас, ако искаш.

Захапах долната си устна. Да работя по проект на Ученическия съвет? Това беше страхотно. Свих рамене.

— Ще си помисля.

— Окей. Имаме среща в четвъртък в кабинета на госпожа Стоун. Сигурна съм, че този проект ще размърда мозъците ни.

— А сигурна ли си, че те ще искат да работят с мен? Имам предвид, не трябва ли Съветът първо да го гласува?

Сега беше неин ред да свие рамене. И докато ги свиваше, се загледа през прозореца, което ме наведе на мисълта, че беше сигурна, че няма да искат.

— Аз искам да работя с теб — каза накрая, сякаш само това имаше значение.

Кимнах, без да направя коментар. Тя се забави още няколко секунди, сякаш обмисляше нещо. Като че ли не можеше да реши да остане ли, или да си тръгне. Или просто не разбираше как се бе озовала тук.

— Всички говорят, че си била наясно какво ще стане. Имам предвид стрелбата — каза съвсем тихо. — Знаеше ли какво се готви да направи Ник?

Преглътнах и се загледах през прозореца.

— Не — отвърнах бавно. — Нямах представа, че планира такова нещо. И не мисля, че наистина е искал да стане така. Знам, че звучи невероятно, но… няма как да те убедя. Знам само, че той не беше лош човек.

Тя обмисли отговора, проследи погледа ми през прозореца и кимна леко.

— Ти ме спаси тогава… Искам да знам точно мен ли искаше да спасиш?

— Не мисля — отвърнах аз, но размислих и добавих: — Не, определено не съм се замисляла кой е насреща ми.

Тя кимна отново. Мисля, че очакваше точно такъв отговор. После излезе от стаята съвсем тихо, както беше дошла.

По-късно, докато седях на дивана в кабинета на доктор Хелър с кутия кола пред себе си, анализирах целия ни разговор пред него.

— Да седя на леглото до Джесика Кембъл… просто не ми го побира главата. Имах чувството, че… съм гола пред нея. И всичко, което виждаше тя, беше много лично. Това адски ме изнерви.

Той се почеса по ухото и се засмя.

— Добре.

— Добре е, че съм била нервна?

— Добре е, че си се справила.

— С други думи, че не съм я изгонила.

Тя си тръгна сама. Изчаках я да излезе, пуснах музиката и се свих на леглото. Обърнах се към стената и се загледах в конете на тапета. Стори ми се, че един от тях помръдва лекичко. Колкото повече го гледах, толкова повече се убеждавах, че иска да потегли нанякъде.

17.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Кейти Ренфроу, петнайсетгодишна, не е простреляна в кафенето.

„Кейти просто минаваше от там, излизайки от кабинета на педагогическия съветник — казва Адриана Тейт, педагогически съветник към гимназия «Гарвин», и добавя: — Мисля, че дори не познаваше Ник Ливъл.“

Кейт, чиито рани не са смъртоносни, е ударена в бицепса от блуждаещ куршум, евентуално рикоширал от едно от шкафчетата в коридора до „Парламента“.

„Не ме заболя много. Беше като ужилване — разказва Ренфроу. — Нямах представа, че съм простреляна, докато не излязох и един от пожарникарите не ми каза, че по ръката ми тече кръв. Тогава се изплаших. Но мисля, че уплахата дойде, защото всички останали се изплашиха, нали разбирате?“

Родителите на Кейт споделиха, че са взели решение да я преместят от общинската гимназия в частно училище.

„Нямаме никакви колебания — каза Вик Ренфроу, бащата на Кейт. — Винаги сме имали притеснения от факта, че Кейт посещава общинско училище. Случилото се затвърди решението ни.“

„В общинското училище човек никога не знае с кого излиза детето ти — казва майката на Кейт, Кимбър Ренфроу. — Там се събират всякакви деца. Не искаме дъщеря ни да се мотае със съмнителни типове.“

* * *

— Както винаги, прави световен проблем от това — казах ядосано, докато крачех из кабинета на доктор Хелър.

Обикновено не правех така и разбира се, обикновено не бях там с мама, която изследваше под микроскоп всяка моя дума. С всеки изминал ден ставаше все по-напрегната. Сякаш с времето, вместо да ми гласува повече доверие, започваше да ми вярва все по-малко. Като че ли се страхуваше, че ако спре да ме наблюдава за минутка, ще се замеся в друга стрелба.

— Можеш ли да ме обвиняваш? — подсмръкна мама, извади от джоба на палтото си смачкана на топка салфетка и избърса носа си. — Просто не ми се вярва, че тя иска да излиза с тези деца и че те също искат да излизат с нея. И този проект! Не мисля, че е здравословно за нея да се фокусира върху онзи инцидент. По-добре да се захване с нещо друго. Не съм ли права?

— Повтарям за последен път — не искам да излизам с тях. Просто работя по този проект. Толкова. Училищен проект. Мислех, че искаш отново да се включа в училищния живот. Това означава да продължа напред, нали?

Мама поклати глава.

— Преди два дни не искаше да ходи на училище. А сега ще работи по училищен проект със същите деца, които бяха в нейния списък — говореше на доктор Хелър тя. — Не е ли подозрително? Имам чувството, че всичко е измислица.

Сега аз се обърнах към доктор Хелър.

— Тя не е говорила с Джесика, а аз. Джесика беше сериозна, когато ме попита. Не е измислица.

Доктор Хелър кимна, потърка долната си устна, но не каза нищо.

Мама поклати глава, сякаш бях пълна глупачка, щом вярвах на Джесика Кембъл. Сякаш всичко, в което някога съм вярвала, е било глупава грешка само защото съм повярвала в Ник. Настъпи тишина. Мама ме гледаше напрегнато.

— Какво? — не издържах и повиших заплашително глас. — Защо ме гледаш така? Джесика няма да ми направи нищо. Не ми готви капан. Защо ти е толкова трудно да го повярваш? Не гледаш ли телевизия? Не слушаш ли как стрелбата е променила всичко в училище? Хората вече не са същите. Те няма да ме наранят.

— Не се страхувам, че те ще наранят теб — отвърна глухо тя, вдигна зачервените си очи към мен и отново издуха носа си.

— Тогава за какво се тревожиш?

— Дали ти не се каниш да ги нараниш — каза тя. — Дали не се събираш с тях, за да довършиш започнатото от Ник?

Отпуснах се на стола. Значи всичките й молби, грижи и забрани, цялото криене на вестници и влачене по психиатри… всичко това не е било за да ме защити от другите деца. Било е, за да защити тях от мен. Не е спирала да се тревожи, че ще им направя нещо. Защото съм лошото момиче. Каквото и да кажех, нямаше да промени мнението й, виждах го в очите й.

— Преди не обръщах внимание на нещата — заговори тя наполовина към мен, наполовина към доктор Хелър. — И виж какво стана. Хората мислят, че съм ужасна майка, и може би са прави. Една майка трябва да знае какво става с детето й. Не би трябвало да се изненадва, като мен. Колкото повече свобода й давам, толкова повече се страхувам, че на съвестта ми ще легнат още жертви.

Тя отново избърса носа си. Доктор Хелър заговори със своя мек и разбиращ глас, но аз бях прекалено разстроена да слушам какво й казва.

Мама беше друг човек. Ролята й като родител беше променена. Целта й вече не беше толкова лесна и ясна, както е била в деня, когато ме бе родила. Задачата й вече не беше да ме предпазва от останалия свят. Сега бе започнала да предпазва света от мен.

А това беше толкова несправедливо.

18.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Крис Съмърс, шестнайсетгодишен. Според очевидци Съмърс е загинал като герой.

„Той се опитваше да избута всички навън — твърди шестнайсетгодишната Ана Елертън. — Помагаше на хората да стигнат до коридора. Крис си беше такъв. Опитваше се да организира нещата.“

По думите на Елертън, Съмърс бил изблъскан назад от изплашените ученици, докато се опитвали да избягат от кафенето, и така попаднал пред очите на Ливъл.

„Ник му се присмя, попита го кой сега е номер едно, после го застреля — продължава Елертън. — Помислих, че е мъртъв, затова продължих да бягам напред. Не знам дали е загинал на място, или по-късно, но знам със сигурност, че се опитваше да помогне.“

* * *

Бях готова да се обърна и да си тръгна. Погледнах през дългия тесен прозорец на класната стая и видях цяла орда деца, насядали с лице към облегалките на столовете в неравен кръг. Джесика Кембъл беше в средата и говореше разпалено. Госпожа Стоун, съветник на Ученическия съвет, седеше върху бюрото на една страна. Беше кръстосала крака и едната й обувка, полусъбута, се поклащаше на пръстите й. Това ми напомни на снимката в един от вестниците, която бях видяла след инцидента — една обувка с висок ток лежи захвърлена на алеята зад училището, притежателката й, сериозно ранена или мъртва, явно не е имала възможност да се върне и да си я вземе.

Наистина ли беше минало по-малко от година от онзи ден, когато бяхме в голямата зала и слушахме речите на кандидатите за Ученическия съвет? Когато с Ник седяхме недалеч един от друг и слушахме какво ще ни кажат, после се търсехме с очи и с езика на тялото казвахме онова, което не бихме изрекли на глас?

— Ти за кого гласува? — попитах го вечерта, когато се видяхме.

Гол до кръста, Ник лежеше до мен в палатката, която бяхме опънали зад неговата къща. Откакто се бе затоплило, идвахме всяка вечер и я разпъвахме, използвахме я като място, където можем да останем сами, да четем един на друг и да говорим за важни за нас неща.

Той включи фенерчето и освети палатката. Един паяк затанцува в светлото петно, опитвайки се да стигне до покрива на палатката. Зачудих се какво ли ще прави, когато стигне дотам. Или това беше част от живота на паяците — непрекъснат стремеж да достигнат върха, живот, чиято единствена цел е самото катерене.

— За никого — намръщи се той. — Защо да гласувам? Изобщо не ми пука кой ще спечели.

— Аз гласувах за Хомър Симпсън — казах и двамата се засмяхме. — Дано да не изберат Джесика Кембъл за президент.

— Разбира се, че ще я изберат — измърмори той.

Изключи фенерчето и в палатката отново се настани мрак. Не казах нищо. Наслаждавах се на чувството, че не съм сама, че усещам вибриращата топлина на тялото му до моето. Размърдах се в спалния чувал и почесах глезена си с пръста на другия крак, убедена, че сега, когато не виждах паяка, той ще използва момента да се покатери върху мен — поредното му завоевание.

— Как мислиш, дали последната година в гимназията ще бъде различна? — попитах тихо.

— Искаш да знаеш дали, ако гласуваме за Джесика Кембъл, тя ще спре да те нарича Сестра Смърт и дали Крис Съмърс ще спре да е такъв задник? — попита той. — Отговорът е: не.

И двамата се умълчахме, заслушани в хора на жабите около езерото вляво от нас.

— Не и ако сами не си я направим различна — добави шепнешком той.

Докато стоях пред класната стая на Ученическия съвет и си припомнях всичко това, изведнъж ми се зави свят. Опрях чело в хладната тухлена стена. Исках да поема няколко глътки въздух и да си тръгна. Не можех да вляза. Не можех. Хората бяха мъртви и ако някъде имаше определение за „прекалено е късно да оправим нещата“, мога да кажа, че тази ситуация беше най-подходяща за нагледен пример.

Някой изглежда ме бе видял. Вратата се отвори.

— Здрасти — извика един глас. — Благодаря, че дойде.

Вдигнах поглед. Джесика стоеше на прага и ме канеше с жест да вляза. Мускулите ми се задействаха на автопилот и аз тръгнах след нея.

Всички погледи се обърнаха към мен. И те не бяха любезни. Дори и този на Джесика. Тя ме гледаше делово, но без лична симпатия, като че съпровождаше затворник до отделението за смъртници.

Меган Норис ме следеше през спуснатите си клепачи, устните й бяха отпуснати, коленете й играеха нагоре-надолу под чина. Когато очите ни се срещнаха, тя извъртя поглед към прозореца и се загледа навън.

— Добре — каза Джесика и седна. Аз намерих стол до нея и седнах, стиснала здраво тетрадките пред гърдите си. Все още не бях сигурна, че няма да припадна. Поех дълбоко въздух, задържах го десет секунди и го изпуснах бавно, възможно най-безшумно.

— Добре — повтори Джесика и прелисти няколко принтирани страници, съсредоточена в предстоящата работа. — Говорих с господин Ангерсън и получих уверение, че ще ни бъде отпуснато място в северозападния ъгъл на двора, до вратата на „Парламента“. Можем да сложим каквото решим, стига то да получи одобрението на Педагогическия съвет, което не мисля, че ще е трудно.

— За постоянно ли? — попита Мики Рандолф.

Джесика кимна.

— Да. При дипломирането ще има и церемония за откриване. Можем да оставим нещо за постоянно.

— Нещо като статуя, например — обади се Джош.

— Да. Или дърво — развълнува се Меган, забравила за миг, че й замърсявам личното пространство.

— Статуята ще излезе скъпо — намеси се госпожа Стоун. — Имаме ли пари за такова нещо?

Джесика отново прелисти страниците.

— Управителният съвет ще ни отпусне известна сума. Имаме и собствена сметка. От продажбата на… понички. — Настъпи неловко мълчание. От инцидента насам поничките спряха да се продават в училище. Най-добрата приятелка на Джесика, Аби Демпси, бе убита на втори май, докато продаваше понички. Джесика прочисти гърло и каза: — Аби би се радвала да използваме тези пари за мемориала.

Усетих нечий поглед върху себе си, но не вдигнах очи да видя на кого е. Свих се на стола, поех отново въздух, задържах го, преброих до десет и го изпуснах.

— Може да измислим друг начин да наберем средства. Може да продаваме близалки — предложи Рейчъл Ман.

— Това е добра идея — каза Джесика и написа нещо в бележника си. — Можем да организираме и сладоледено парти.

— Това е хубаво. Мога да говоря с господин Худспед да ни отстъпи залата по театрално майсторство за целта — обади се госпожа Стоун.

— Да, това е супер — обади се някой. — Защо да не включим и училищния хор?

Идеите започнаха да се сипят една след друга и аз бях оставена настрана, щастливо забравена от възбудените деца.

— Добре, това ни устройва — каза Джесика, затвори бележника си и сложи молива върху него. — Ще организираме сладоледено парти и ще продаваме близалки и понички. Сега трябва да решим какъв точно ще бъде мемориалът. Някакви предложения? — скръсти ръце тя и ни огледа.

Всички замълчаха.

— Капсула на времето — обадих се плахо.

— Какво имаш предвид? — погледна ме Джесика.

— Можем да направим капсула на времето. Ще сложим табелка или някакъв знак да бъде отворена например след петдесет години. За да видят хората, че в този клас има повече, отколкото… има повече.

Тишината се разстла из цялата стая, докато обмисляха предложението ми.

— Може да сложим наблизо пейка — добавих. — И да напишем имената…

Не можах да довърша.

— На жертвите — довърши Джесика. Гласът й някак се изостри. — Това искаше да кажеш, нали? Да напишем имената на жертвите на пейката. Или на табелата.

— Всички ли, или само мъртвите? — попита Меган.

Въздухът в стаята изведнъж натежа. Сведох поглед. Не исках да знам в кого гледат всички. Бях сигурна, че са втренчени в мен.

— Всички — отсече Джесика. — Мисля, че името на Джини Бейкър също трябва да е там, съгласни ли сте?

— Тогава, строго погледнато, това няма да е мемориал — каза госпожа Стоун и изведнъж всички заговориха.

— Но лицето на Джини…

— … не е задължително да е мемориал. Може да е просто паметник…

— Всички имена на целия клас…

— Най-добре е…

— Защото всеки е засегнат по един или друг начин…

— … за загубата на живот, но може да е и за загубата на други неща, например…

— … не е само нашия клас. Загинаха деца и от първи курс…

— Няма как да напишем имената на всички в гимназията…

— Нека да са само имената на загиналите — предложи Джесика.

— Не на всички — каза Джош достатъчно високо, за да спре врявата.

— Технически погледнато, той също беше жертва — промълви едва госпожа Стоун. — Ако трябва да сме стриктни… ако напишете имената на загиналите, неговото също трябва да е там.

Джош поклати глава. Бузите му пламнаха.

— Не мисля, че е редно.

— Аз също — казах, преди да се осъзная. — Няма да е честно към останалите.

Когато осъзнах какво бях казала току-що, изведнъж изтръпнах. Ник беше всичко за мен. Продължавах да не го виждам като чудовище, независимо какво бе направил. И продължавах да се съмнявам в собствената си невинност, чувствах се част от това. Но сега буквално го хвърлих на кучетата. И за какво? За да доставя удоволствие на Съвета? Да се харесам на хората, които само преди няколко месеца се смееха с глас, когато Крис Съмърс се гавреше с Ник и Кристи Брутър ме наричаше Сестра Смърт? Да се покажа пред Джесика, въпреки че още не можех да реша дали продължава да ме мрази, или наистина се е променила? Или искрено мислех така? Мислела съм го дълбоко в себе си още от онзи ден и попадайки тук, внезапно съм осъзнала, че аз и Ник не сме жертви, а… насилници?

Нещо в мен се преобърна и беше толкова рязко, че го усетих физически. Усетих как се разкъсвам на две отделни личности: на Валъри преди трагедията и сегашната Валъри. Двете бяха коренно различни.

Почувствах, че не мога да остана повече тук, не мога да застана на страната на тези деца срещу Ник.

— Трябва да тръгвам — казах бързо. — Мама ме чака отвън.

Грабнах тетрадките си и изхвърчах навън. Слава богу, че бях казала на мама да дойде по-рано, в обичайното време, в случай че размисля и не отида на събранието. Слава богу, че тя, изпълнена с недоверие, се съгласи веднага и знаех, че ще ме чака пред входа, ще си гризе ноктите и ще гледа тревожно към прозорците, търсейки знак за тревога.

Затичах се и спрях едва когато стигнах до колата и влязох вътре. Чак тогава се почувствах в безопасност. Потънах на седалката до нея и чак когато се убедих, че вратата между мен и тях е надеждно заключена, събрах смелост да дишам и да мисля нормално.

— Тръгвай — казах задъхано. — Тръгвай по-бързо.

— Какво става? — попита ме тя. — Нещо не е наред ли? Какво стана там, Валъри?

— Събранието свърши — казах и затворих очи. — Карай!

— Защо онова момиче тича към нас? За бога, Валъри, защо тича?

Отворих очи и погледнах през прозореца. Джесика тичаше към колата.

— Тръгвай, мамо! Моля те, тръгвай!

Мама настъпи газта, може би прекалено силно, защото гумите изсвистяха и ние излетяхме през портала на паркинга. Погледнах в страничното огледало и видях фигурата на Джесика да се смалява с всяка секунда. Тя спря на ръба на тротоара, където допреди малко беше колата, и също се загледа в нас. Предполагам, че ние също се смалявахме пред погледа й.

— За бога, Валъри, какво се случи? Има ли нещо? Моля те, кажи ми! Ако се случи още нещо, просто няма да мога да го понеса.

Игнорирах я. Нещо ме погъделичка по брадичката. Почесах се и осъзнах, че е сълза. Чак тогава разбрах, че не я игнорирам нарочно, просто плачех толкова силно, че не можех да отговоря.

След няколко минути спряхме пред къщи. Мама закова спирачки пред вратата на гаража, аз изскочих от колата и влетях вътре. Вече бях на половината път до стаята си, когато чух да казва от кухнята:

— Искам да говоря с доктор Хелър. Моля ви, спешно е!

19.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Лин Йонг, шестнайсетгодишна.

„Когато си помисля за онова, което той направи, сърцето ми се къса — каза пред нашия репортер Сейлинг Йонг, когато я попитахме как се чувства дъщеря й. — Благодарна съм, че Лин остана жива, но куршумът ни нанесе непоправими щети. Тя свиреше на цигулка. Сега с това е свършено. Пръстите й вече не могат да се справят.“

Йонг е уцелена в ръката, куршумът е раздробил китката и увредил нервните окончания. След четири поредни операции, Йонг все още не може да движи добре третия пръст и палеца си.

„Увредена е дясната ми ръка — казва тя, — затова ми е трудно в училище. Опитвам се да се науча да пиша с лявата. Но приятелката ми Аби е мъртва, така че нямам право да се оплаквам. Можех аз да съм на нейно място.“

* * *

След срещата на Ученическия съвет мама притисна секретарката на доктор Хелър да ни смести в графика му.

— Майка ти казва, че си напуснала срещата на Съвета много разстроена, Вал — започна той с въпросите, преди да съм седнала на дивана.

Стори ми се, че долавям леко раздразнение в гласа му. Запитах се дали не се ядосва, че ще се наложи да закъснее за вечеря, за да може да ме приеме. Запитах се още дали жена му държи вечерята му топла във фурната и дали децата му си пишат домашните пред камината в очакване баща им да се прибере, за да играят на каубои и индианци. Винаги си представях личния му живот по този начин — перфектно любящо и разбиращо семейство, като онези в телевизионните сериали от петдесетте години, лишено от всякакви лични проблеми.

— Да — кимнах аз, — но това не е криза.

— Така ли? Майка ти ми каза, че едно момиче е тичало след теб. Какво се случи?

Замислих се. Как трябваше да отговоря? Да му кажа: „Да, нещо се случи“? Трябваше ли да обясня, че онова, което се случи, беше, че публично обърнах гръб на Ник? Че най-после с дружни усилия бяха набили в главата ми мисълта, че Ник е лош? Трябваше ли да му кажа, че се чувствах ужасно виновна за това? И че се срамувам, че се поддадох на натиска на популярните деца?

— О — опитах се да звуча нехайно. — Изпуснах калкулатора си и не съм усетила кога е станало. Тя изтича след мен, за да ми го върне. Няма проблем. Ще си го взема утре. Майка ми е параноичка.

По начина, по който наклони глава, разбрах, че не вярва на нито една моя дума.

— Калкулаторът, значи?

Кимнах.

— И се разплака за това? За калкулатора?

Кимнах отново и забих поглед в пода. Захапах долната си устна, за да не види, че трепери.

— Сигурно не е бил какъв да е калкулатор. Трябва да е бил много хубав калкулатор. — Продължих да мълча, а той продължи със своя тих премерен тон. — Сигурен съм, че си се почувствала наистина зле да изпуснеш такъв калкулатор. Може би си се ядосала, че не си се погрижила по-добре за него.

Вдигнах поглед. Лицето му беше безизразно, като камък.

— Нещо такова — измънках.

Той кимна и се намести по-удобно.

— Фактът, че забравяш калкулатора си тук и там, не те прави лош човек, Валъри. И ако не го намериш и се наложи да си купиш друг, да знаеш, че на пазара има много добри калкулатори.

Захапах още по-силно устната си и кимнах.

Няколко дни по-късно, когато отидох до ксерокса, за да си извадя материала, който бях пропуснала, видях госпожа Тейт. Опитах се да се измъкна незабелязано, но секретарката говореше ужасно силно и когато на практика изкрещя: „Валъри, ето ти бележката от лекарския кабинет“, Тейт се обърна и ме видя. Направи ми знак да я последвам и аз влязох в кабинета й с розовата бележка в ръка.

Тя затвори вратата след нас. Забелязах, че кабинетът й беше разчистван наскоро. Купчините с книги все още бяха по пода, но изместени в ъглите. По бюрото не се виждаха празни опаковки от бургери и старият шкаф за документи с неопределен цвят беше заменен от нов, черен. Всичките снимки бяха преместени върху него и бюрото й изглеждаше празно, въпреки че по него продължаваха да се валят отделни листове и натрупани един върху друг документи.

Седнах на стола срещу бюрото, а тя положи част от задника си върху плота му и се загледа в кифлата си. Прибута с нокът част от пълнежа й обратно в средата и ми се усмихна.

— Как се справяш, Валъри? — попита съвсем тихо, сякаш бях направена от толкова крехък материал, че по-силният глас би могъл да ме счупи. Съжалих, че секретарката отвън не бе използвала този глас, може би тогава госпожа Тейт щеше да говори нормално с мен.

— Горе-долу добре — казах и размахах розовата бележка към нея. — Имах час при лекаря. За крака.

Тя погледна към крака ми.

— Как е той?

— Мисля, че е добре.

— Радвам се. Виждала ли си се с доктор Хелър напоследък?

— Да. Бях при него преди два дни. След събранието на Ученическия съвет.

— Много добре — каза тя, кимайки енергично. — От това, което съм чувала, мога да заключа, че доктор Хелър е много добър специалист. Отличен в работата си.

Кимнах убедено. Замислих се за случаите, когато съм се чувствала най-уверена и най-сигурна — доктор Хелър винаги присъстваше там по един или друг начин.

Госпожа Тейт стана, мина отзад и седна на стола зад бюрото си. Той изскърца под тежестта й.

— Виж, исках да говоря с теб за обяда — каза тя.

Въздъхнах. Обядът продължаваше да е най-трудният момент от деня ми. За мен „Парламентът“ си оставаше призрачно място и със Стейси все така се разминавахме като непознати на гишето, тя тръгваше към старата ни маса и старата компания, а аз навън, преструвайки се, че няма нещо, което да искам повече от това, да се храня сама на пода в коридора до тоалетната на момчетата.

— Виждам те всеки ден в коридора — каза госпожа Тейт, сякаш прочела мислите ми. — Защо не се храниш в залата? — Тя опря лакти на бюрото и се наведе към мен. Събра ръце пред гърдите си, сякаш се молеше. — Джесика Кембъл беше вчера при мен. Каза, че те е поканила на своята маса, но ти си отказала. Вярно ли е?

— Да. Наистина ме покани. Не съм й отказала нарочно. Просто имах работа… работех по един проект. — Ръката ми неволно погали черната корица на тетрадката.

— Ти нямаш часове по рисуване.

— Това е личен проект. Ходя на частни уроци в общинския център — излъгах, без да се замисля. Госпожа Тейт би могла лесно да установи лъжата ми, но не ми пукаше. — Вижте, нямам нищо против Джесика. Просто искам да съм сама. Освен това дълбоко се съмнявам, че нейните приятели ще ме искат на масата. Там седи Джини Бейкър. Тя не иска дори да ме погледне.

— Джини Бейкър няма да идва на училище известно време.

Нямах представа. Лицето ми пламна. Отворих уста, но веднага я затворих.

— Причината не е в теб, ако това си мислиш. Джини тепърва ще преодолява травмата си и идването в училище беше проблем още от първия ден. Тя се договори с учителите си и всички се съгласиха, че за известно време ще е по-добре да учи от къщи. Джесика е готова да ти подаде ръка. Не бива да я отхвърляш.

— Не я отхвърлям — възразих аз. — Ето, отидох на онова събрание на Съвета. Само че… — Очите на госпожа Тейт ме фиксираха, докато кръстосваше ръце пред гърдите си. — Ще си помисля — измърморих и си помислих наум: „По дяволите! Няма да седна при онези кифли.“

Станах и стиснах тетрадките с две ръце.

Госпожа Тейт остана загледана в мен за момент, после също стана.

— Чуй ме, Валъри — заговори тя, като придърпваше сакото на костюма си надолу. То изглеждаше тясно и неудобно. — Не искам да правя това, но храненето извън залата без изричното разрешение на дежурния учител е забранено. Господин Ангерсън забрани всякакви дейности на ученици, които ги изолират от другите.

— Какво означава това?

— Означава, че ако те видят още веднъж да седиш там без разрешение, ще те задържат.

В първия момент не знаех какво да отговоря. „В затвор ли сте превърнали училището сега? — щеше ми се да изкрещя. — Да не сте надзиратели?“ Но тя вероятно щеше да отговори „Винаги сме били такива“, затова се отказах.

— Добре — казах и се отправих към вратата.

— Валъри — дръпна ме лекичко за ръката тя. — Защо не опиташ все пак? Джесика най-искрено иска работата да стане.

— Каква работа да стане? — попитах ядосано. — Да не би да съм някакъв училищен проект? Или голямото забавление? Защо не ме оставят на мира? Преди не ми обръщаха внимание и на всички ни беше добре.

Госпожа Тейт вдигна рамене и се усмихна.

— Защото мисля, че тя иска да бъдете приятелки.

„Но защо — исках да извикам. — Защо Джесика Кембъл изведнъж реши да ми стане приятелка? Защо е толкова мила с мен?“

— Не ми трябват приятели — отвърнах рязко.

Госпожа Тейт примигна, между веждите й се появи дълбока бръчка, устните й се свиха. Въздъхнах.

— Искам само да завърша обучението си и да се дипломирам — казах по-меко. — Доктор Хелър смята, че засега трябва да се концентрирам върху това. Другото може да почака.

Последното не беше точно така. Доктор Хелър никога не ми бе давал директиви „да гоня целта и да вървя напред“, никакви тъпотии от този род. Основната му задача беше да ме пази да не се самоубия.

Госпожа Тейт не направи коментар. Приех, че срещата ни е приключила, и излязох от кабинета й. Кракът ми пулсираше от смяната на превръзката и прегледа тази сутрин. Тръгнах по коридора с розовата бележка в ръка, като мислех единствено как ще се справя с обяда днес.

20.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Аманда Кини, шейсет и седем годишна.

Кини, чистачка в гимназия „Гарвин“ от двайсет и три години, е улучена в коляното от блуждаещ куршум, докато спасявала децата, насочвайки ги към близката стаичка, където държат метлите и лопатите. „Стаята беше отворена, защото слагах чисти торби в кошчетата за боклук — сподели с нас тя, когато я посетихме в дома й. Коляното й е превързано и кракът й е подпрян на няколко възглавници. — Набутвах децата там, докато стаята се напълни, после затворих вратата. Според мен той знаеше, че сме вътре. Разбрах, че съм простреляна, чак когато едно от децата ми каза, че кървя. Погледнах се и видях, че целият ми панталон е в кръв, а на коляното имаше малка рана.“

Кини, в приятелски отношения с много ученици от гимназията, познавала добре Ливъл. „Живеехме през няколко пресечки. Познавам го, откакто се премести в Гарвин. Мислех го за добро момче. Понякога побесняваше без видима причина, но не беше лошо дете. Майка му също е симпатична жена. Това сигурно я е сломило.“

* * *

— Съжалявам за закъснението — казах от вратата, затичах се и се метнах на дивана. После протегнах ръка и взех кутията с кока-кола, оставена, както винаги, от доктор Хелър за мен. — Бях наказана в събота, учителят се зае да ми чете конско и ме забави.

— Няма проблем — отвърна доктор Хелър. — Тъкмо бях изостанал с документацията.

Но аз видях как хвърля кос поглед към часовника. Дали не пропускаше някой мач от малката лига? Или презентация по гимнастика на дъщерята? А може би организиран обяд навън със съпругата?

— За какво са те наказали?

Извъртях очи.

— За обяда. Не седнах в „Парламента“, както се искаше от мен. Затова ме задържат всеки ден след училище, и накрая за петъка господин Ангерсън ми наложи наказание и в събота. Мисли си, че ако ме наказва редовно, накрая ще ме пречупи. Но няма да стане. Няма да ям там.

— Защо?

— С кого да седна? Не е като да отида на случайна маса и да попитам: „Хей, може ли да седна тук?“, и те да ми кажат: „Разбира се, заповядай“. Старите ми приятели не искат да седя при тях.

— А онова момиче? От Ученическия съвет?

— Приятелите на Джесика не са мои приятели — заявих аз. — И никога не са били. Затова с Ник ги бяхме сложили в Списъка… — Спрях внезапно, изненадана, че мога да изрека „Списъка на омразата“ толкова делнично. Завих рязко, за да избегна повтарянето на думите. — Ангерсън измисли тези глупости за ученическата солидарност, за да привлече симпатии по телевизията. Така че това си е негов проблем, не мой.

— Но май не е само негов. Съботните наказания не са най-добрият начин да прекараш уикенда, нали?

Можех да се закълна, че хвърли още един поглед към часовника.

— Не ми пука.

— Мисля, че ти пука, но не искаш да си признаеш. Какво ще ти стане, ако опиташ, поне веднъж?

Не отговорих.

Когато влязох в кабинета, мама си беше тръгнала. Беше оставила бележка на вратата на доктор Хелър, че има малко работа и ще се върне след малко. Да я чакам на паркинга. Свалих я, преди доктор Хелър да я забележи, накъсах я и я мушнах в джоба си. Ако я беше видял, щеше да се почувства длъжен да ме задържи по-дълго, а за мен и това беше предостатъчно.

Освен това бях приключила с разговора.

Напуснах сградата и застанах за момент пред входа. Не знаех какво да правя. Щеше да се наложи да залягам зад колите, за да не ме забележи докторът, когато излезе. Замислих се дали да не се скрия зад живия плет отстрани на сградата, но не бях сигурна дали кракът ще ми позволи да се приведа достатъчно. А и там сигурно имаше разни гадинки. Чух как шумолят отдолу и как клоните се поклащат.

Пъхнах ръце в джобовете и тръгнах през паркинга, подритвайки малките камъчета по пътя си. Скоро стигнах тротоара, спрях и се огледах. По протежението на улицата се виждаше дълга редица от жив плет, от другата страна имаше бизнес сгради. Трябваше да тръгна или към едното, или към другото. Или доктор Хелър щеше да ме забележи и да ме върне за втори сеанс. Не, благодаря. Извадих ръце от джобовете и застанах на ръба да изчакам преминаващите коли. Реших, че може да открия колата на мама пред „Шоп & Шоп“, така се наричаше молът от другата страна на улицата. Колите отминаха и аз закуцуках през платното.

Огледах до един всички автомобили. Колата на мама не беше на паркинга пред мола. Отново огледах внимателно. Не я видях и на паркинга пред кабинета на доктор Хелър. Започнах да ожаднявам.

Влязох в „Шоп & Шоп“ и тръгнах безцелно, докато открия чешма или нещо, което става за пиене. Надникнах в няколко магазина, после продължих към сладкарницата. Съжалявах, че нямам в себе си пари за шоколад. Но скоро ми доскуча.

Излязох и се надигнах на пръсти, за да видя какво става на паркинга пред кабинета на доктор Хелър. Колата на мама не беше там, колата на Хелър също не се виждаше. Въздъхнах, седнах на бордюра и опрях гръб в предното стъкло на магазина, но не след дълго управителят дойде и ми каза, че трябва да се махна оттам, защото клиентите не обичали, когато наоколо се мотаели бездомници. Изнервяло ги, обясни ми той.

— Това не ти е благотворителна организация, дете — завърши накрая.

Преместих се две врати надолу, оглеждайки се за по-удобно място. Магазинът за мобилни телефони беше пълен с хора, както и фризьорският салон, където мама ме водеше да ме подстригват, когато бях малка. Загледах се през прозореца към момиченцето, което плачеше, докато майката държеше главата му, за да може фризьорката да отреже русите бебешки къдрици. Погледнах и през прозореца на магазина за телефони, където всички изглеждаха ядосани — и клиентите, и служителите. Скоро стигнах края на редицата и тъкмо мислех да се обърна кръгом и да се върна пред мола, когато видях отворена врата отстрани на сградата. Една жена с великански гърди, облечена в дънков сукман с шевици и маниста по него, се показа и изтърси някаква покривка. Из въздуха се понесоха блестящи парченца хартия. Зад облака от боклуци жената ми заприлича на феята от „Пепеляшка“.

Тя видя, че я гледам, и ми се усмихна.

— Понякога се налага да поизтупаме — каза тя и изчезна навътре, прибирайки красивата покривка.

Признавам, че събуди любопитството ми. Исках да разбера какво оставяше след себе си толкова красив, блестящ боклук. Трохите обикновено са грозни, не така прекрасни.

Щом влязох, вратата се затвори и пред мен се отвори един съвсем различен свят. Вътре беше пълно с всякакви вещи, беше тъмно и миришеше на църква по Великден. Навсякъде се виждаха редици с високи до тавана рафтове, огънали се под тежестта на бюстове, керамични купи, дървени сандъци, кошници, саксии, кашони и кутии с различни интересни форми. Тръгнах като омагьосана по пътеката между тях.

Стигнах до края, оказах се на чисто и просторно място и ахнах. Беше пълно със стативи, преброих повече от десет, а до прозореца на източната страна видях дълга маса, покрита с вестници. Около нея бяха натрупани различни размери кошници и кашони, пълни с материали — картини, платна, панделки, буци глина, химикалки.

Дамата с дънковата рокля, която видях отвън, беше седнала на трикрако столче пред един от стативите и нанасяше широки лилави ленти през платното.

— Утринното слънце е най-вдъхновяващо, не мислиш ли? — каза тя, без да ме поглежда.

Не отговорих.

— По това време на деня хората в онази бакалия са огрени от прекрасна светлина. Но аз… — тя вдигна четката си и я размаха във въздуха, — аз получавам най-вдъхновяващото слънце за деня. Нека си гледат техния залез. Онова, което привлича вниманието на хората, е изгревът. Раждането на новия ден винаги е едно малко чудо.

Стоях като закована. Нямах представа откъде да започна. Исках да докосна всичко, да прокарам пръсти по гипсовите вази, да помириша вътрешността на кутиите, да стисна между дланите си парче глина. В същото време се страхувах, че ако помръдна, дори само с устни, ще се поддам на порива и ще се загубя завинаги из този лабиринт от творения.

Жената добави няколко лилави петна в ъглите на платното, стана от стола, отдръпна се и огледа работата си.

— Прекрасно — възкликна, стана, остави палитрата на стола и закрепи четката върху нея, и най-после се обърна към мен. — Какво мислиш? — попита ме свойски. — Лилавото никога не е в повече — измърмори на себе си, обърна се към картината и отново я изучи с поглед. — Светът има все по-голяма нужда от лилаво, знаеш ли?

— Аз обичам лилаво — казах тихо.

Тя плесна два пъти с ръце.

— Чудесно! Значи ще остане така. Чай? — Изтича зад тезгяха и аз чух потракване на порцелан. — Как го обичаш? — дочух я да казва някъде под плота.

— Ъм… не мога сега — направих една крачка напред. — Трябва да изляза навън. Чакам мама.

Главата й се подаде иззад плота, един кичур кестенява коса бе паднал на челото й.

— О! А аз си мислех, че съм си намерила компания за днес. Това място винаги ми изглежда пусто, след като си тръгнат учениците. Прекалено е тихо. Идеално за мишките, но не и за пчелата. — Тя отпи от малка чаена чаша с нарисувани върху нея зайчета, явно беше от детски сервиз. Докато пиеше, вдигаше високо малкия си пръст.

— Вие водите курс по рисуване?

— Да — каза тя и излезе пред тезгяха с широка усмивка. — Водя курсове. Много, много курсове. Грънчарство, рисуване, макраме, каквото се сетиш.

Пристъпих съвсем лекичко наляво и мушнах пръст в една кофичка с дървени топчета.

— Може ли всеки да се запише в тях?

Тя се намръщи.

— Не — отвърна, загледана в пръста ми. Побързах да го извадя, две топчета паднаха и затанцуваха по пода. Изчервих се, но тя се усмихна, сякаш това й хареса. Усмивката й ме засрами още повече. — Не обучавам всеки. Някои обучават мен.

Мислех да си тръгна, когато тя протегна ръка и хвана моята. Обърна я с дланта нагоре и я разгледа внимателно, нарисуваните й вежди се вдигнаха високо към гнездото от коса на главата й.

— О! — възкликна изведнъж.

Опитах се да издърпам ръката си, но без особено желание. Докосването й не бе неприятно, освен това исках да разбера какво бе предизвикало това „О!“.

— Трябва да тръгвам — казах, но тя не ми обърна внимание.

— Тук виждам още един художник. Ти си, нали? Разбира се, че си ти. Ти харесваш лилаво! — Тя стисна здраво ръката ми и ме задърпа след себе си. Спря ме пред платното, което рисуваше. Взе палитрата и четката с другата си ръка и кимна с глава към стола.

— Сядай.

— Наистина трябва да…

— Сядай, де! Столът не обича да отхвърлят поканата му.

Аз седнах. Тя ми връчи четката.

— Рисувай — каза и когато не помръднах, бутна ръката ми към платното. — Хайде, започвай.

— На това ли? — зяпнах невярващо. — Върху твоята картина?

— Картините[1] се правят от фотографи. Това е платно.

Потопих четката в черната боя и направих една ивица, перпендикулярна на лилавата.

— Хм — измърмори тя и после: — Ох!

Най-добрият начин да опиша чувствата си, е да кажа, че беше невероятно. Или извисяващо. Или и двете. Не знам. Знам само, че не можах да спра след онази линия, нито при следващото петно, нито с трите точки, които разположих до горния ръб. Знам също, че имах усещането, че докато го правех, бях някъде много далеч, толкова далече, че едва чувах възклицанията на Беа зад гърба си, хъмкането й и галените думи към боите, в които потапях четката (О, да, твой ред е, прекрасна охра! Дали малката царевичка ще има шанс?).

След малко бръмченето на телефона в предния джоб на дънките ме стресна и аз отскочих изплашено от платното, което внезапно ми заприлича пак на платно.

— Ох, гадните съвременни технологии — измърмори Беа на себе си, докато отговарях. — Защо спряхме да комуникираме с пощенски гълъби? Прекрасни бели пера с прикрепени към тях възхитителни писма. Може да си взема един пощенски гълъб тук. Или паун. Да, разбира се, паун! Но доколкото знам, никой не изпраща писма по пауни…

— Къде си? — Гласът на мама напираше от другата страна на слушалката. — Побърках се от притеснение. Няма те, няма го и доктор Хелър… За бога, Валъри, защо не остана на паркинга, както те помолих? Знаеш ли какво ми причиняваш?

— Идвам веднага — измънках и докато прибирах телефона в джоба, станах от стола. — Съжалявам — казах на Беа, — мама…

Тя махна с ръка, взимайки с другата метлата, за да събере стърготините под една работна маса в далечния край на помещението.

— Никога не съжалявай за майка — отвърна, докато метеше. — Съжалявай въобще за майките, но не и за една конкретна. Майките почти винаги обичат лилавото. Мен питай за тия работи, моята майка беше доста лилава.

Забързах по пътеката, откъдето бях дошла, с усещането, че бягам от тъмна и мистична гора, и вече бях до вратата, когато гласът на Беа ме застигна.

— Надявам се да те видя следващия уикенд, Валъри.

Усмихнах се и излязох на улицата. Чак когато влязох в колата, останала без дъх и плувнала в пот от бързането, си спомних, че не й бях казала името си.

[1] На английски е използвана думата picture, която означава и картина, и снимка — Бел.ред. ↑

21.

За обяд имахме станала на камък мексиканска пица, което пасваше идеално за понеделник, ако питате мен. Защото през повечето понеделници се чувствах като пица, станала на камък, прогонена от малкия пашкул щастие в стаята ми и попаднала в центъра на вниманието на гимназия „Гарвин“.

Като изключим съботната сутрин, за моя радост през уикенда не се случи нищо друго. По не знам каква причина мама и татко не си говореха, а Франки бе отишъл да спи в някаква църква с приятели. По принцип семейството ни не ходеше на църква, нещо, което медиите веднага щяха да отразят, ако знаеха, но в църквата на приятеля му явно имаше хубави момичета и Франки беше решен да прекара известно време с някоя от тях. Истината беше, че ако Франки имаше шанс да се добере до момиче, щеше да го направи, без да се замисли, независимо дали беше в църквата, или не, което за мен беше голям грях, но ако не друго, тази работа щеше поне да го откъсне от студената война у дома и нямаше да му се налага да гледа два дни намусените физиономии на мама и татко.

Аз лично успях да издържа само защото можех да се оттегля в стаята си. Не че родителите ми очакваха нещо друго от мен. Напоследък дори не ме питаха дали ще сляза за вечеря. Предполагам, че самите те вече също не вечеряха. Колкото до мен, слизах долу, когато предполагах, че другите са тръгнали по своите си работи, намирах нещо в хладилника и отново се скривах в стаята, като енот в боклукчийската си кофа.

Една вечер, беше събота, чух външната врата да се отваря и затваря, изпълзях от бърлогата си и слязох в кухнята, но открих татко на масата да бърка нещастно в купа със зърнена закуска.

— Ох — сепнах се аз. — Помислих, че сте излезли.

— Майка ти отиде на среща на някаква групова терапия — каза той, впил поглед в купата. — В тази проклета къща никога не можеш да намериш нещо за ядене. Освен ако не обичаш зърнена закуска.

Надникнах в хладилника. Беше прав. Имаше само кутия с мляко, кетчуп, малка купа с останал зелен боб и пет-шест яйца.

— Зърнената е добре — казах и взех поставената върху хладилника кутия.

— И е ужасно стара — каза той.

Вгледах се в него. Очите му бяха зачервени, беше небръснат. Ръцете му ми се видяха захабени и потрепваха леко. Осъзнах, че отдавна не съм се заглеждала в него, бях пропуснала да забележа колко се е променил. Изглеждаше изтощен. И стар.

— Зърнената е добре — повторих и взех една купа от шкафа.

Сипах малко от кутията и долях мляко. Татко ядеше мълчаливо. Докато излизах от стаята, го чух да казва:

— Всичко в тази къща е ужасно старо.

Заковах на място с единия крак на прага.

— Да не би с мама отново да сте започнали да се карате?

— Какъв би бил смисълът? — отвърна с въпрос той.

— Искаш ли… да поръчам пица или нещо друго? За вечеря?

— Какъв би бил смисълът? — повтори той.

Предположих, че е прав, затова се качих отново в стаята си, пуснах музиката и започнах да ям. Татко отново се оказа прав. Закуската беше стара.

Бях сложила вкаменената пица в подноса и се пресягах за кутия плодов сок, когато чух гласа на господин Ангерсън до себе си.

— Нали нямаш намерение да го ядеш в коридора? — попита той.

— Мисля, че имам точно такова намерение — отвърнах и продължих към гишето. — Коридорът ми харесва.

— Не очаквах да чуя това. Трябва ли да назнача учител за събота?

Обърнах се и го погледнах в очите, влагайки в този поглед цялата си решителност. Ангерсън никога нямаше да си направи труда да ме разбере.

— Предполагам, че да.

Стейси, която беше на опашката пред мен, взе таблата и тръгна към масата си, без да се обръща. С крайчеца на окото си я видях да казва нещо на Дюк, Мейсън и останалите. Всички се обърнаха към мен. Дюк се засмя.

— Няма да ти позволя да предизвикаш нова трагедия в това училище, момиче — ядоса се господин Ангерсън. Червенината се подаде изпод вратовръзката, плъзна по врата му към брадичката и продължи нагоре. „Толкова шум вдигна по онзи медал и благодарственото писмо, толкова приказки изприказва за героизъм и прошка! Всичко се оказа пълна глупост“ — помислих си.

— Училището има нова политика. Вече не е разрешено учениците да се изолират от съучениците си. Който се изолира редовно от ученическото тяло, ще бъде поставен под специално наблюдение. Не ми се ще да се стига дотам, но най-екстремните случаи ще бъдат предложени за изключване. Ясен ли съм?

Опашката се движеше напред, друга редица се точеше навън през вратата. Повечето поглеждаха любопитно към мен, подхилкваха се и си шушукаха с приятелите.

— Никога не съм предизвиквала нищо — отвърнах категорично. — Сега също не правя нищо лошо.

Той стисна устни и се взря в мен, червенината обля брадичката му и тръгна към бузите.

— Бих искал да преосмислиш поведението си. Като лична услуга към оцелелите в това училище.

Той остави думата „оцелелите“ да падне като бомба върху мен и това подейства. Разтърси ме. Стори ми се, че изрече думата много силно и всички в залата я чуха. После се обърна и се отдалечи. След малко и аз се обърнах към плодовия сок. Сложих с треперещи ръце една кутия в таблата, въпреки че изведнъж изгубих апетит.

Платих на касата и понесох таблата към централната част на „Парламента“. Всички се звереха в мен, като стадо зайци, хванати от светлините на фаровете на автомобил по средата на нощта. Но аз гледах напред, само напред, и продължих към коридора.

Чух Ангерсън да обяснява на група момчета в залата кое ястие върви с пържени картофи и кое не, после чух стъпките му да приближават след мен и се приготвих за нов разговор очи в очи.

— Сигурна ли си, че искаш да направиш това? — попита ме той, когато се смъкнах на пода, държейки внимателно таблата с храната.

Понечих да отговоря, но в същия момент някой изхвърча от „Парламента“, появи се в коридора и ме прекъсна. Джесика Кембъл изтича покрай Ангерсън с таблата в ръка и седна на пода до мен. Таблата й изтрака на линолеума, докато я оставяше до раницата си.

— Добър ден, господин Ангерсън — каза весело тя. — Извинявай, че закъснях, Валъри!

— Джесика? — шашна се той. — Какво правиш тук?

Тя разклати кутията с млякото си и я отвори.

— Обядвам с Валъри — отвърна спокойно. — Трябва да поговорим за един проект на Ученическия съвет. Реших, че мястото е удобно да обсъдим нещата, без да ни прекъсват. Вътре е ужасно шумно. Не мога да чуя дори собствените си мисли.

Господин Ангерсън имаше вид на човек, който иска да пробие дупка в нещо твърдо. Повъртя се известно време, после се направи, че е обезпокоен от нещо в „Парламента“, и забърза натам „да го пресече в зародиш“.

Джесика се изкиска тихо след него. Започнахме да се храним мълчаливо.

— Благодаря — казах с пълна уста. — Явно търси начин да ме изключи.

Джесика махна с ръка към мен.

— Ангерсън е истински задник — каза тя и се засмя, когато отворих тетрадката си и нарисувах гол задник със сако и вратовръзка.

22.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Аби Демпси, седемнайсетгодишна.

Като вицепрезидент на ученическия съвет Демпси организира щанд за продажба на понички. Улучена е два пъти в гърлото, докато е продавала понички на децата. Полицията смята, че куршумите са били блуждаещи, предназначени за ученик, отстоящ на три крачки вляво от Демпси. Родителите на Аби не пожелаха да коментират случилото се пред нашите репортери. Техни приятели ни осведомиха, че „скърбят дълбоко за загубата на единственото си дете.“

* * *

Мама ми изпрати съобщение, че е заета и не може да дойде да ме вземе. Отначало се ядосах. Как очакваше да се кача в училищния автобус след всичко, което се случи? Сякаш можех да седна до тайфата на Кристи Брутър и всичко щеше да мине като по ноти. „Как може да ме остави? — казах си наум. — Да ме хвърли на вълците?“

Не можеше да става и дума да се прибера с автобуса, независимо дали мама можеше да ме вземе, или не. Честно казано, къщата ни беше само на седем километра от училище и преди бях изминавала разстоянието пеша неведнъж. Но това беше отдавна, когато и двата ми крака бяха наред. Съмнявах се, че сега можех да го преодолея, дори бях сигурна, че на половината път бедрото ми щеше да затупти, да ме принуди да седна на пътя и да чакам някой откачалник да ме отвлече.

Но вероятно можех да извървя километър или два, помислих си примирено. Татковият офис беше точно на такова разстояние. Да поискам от татко да ме откара до нас, не беше в дневния ми ред. Не вярвах, че беше и в неговия. Но все щеше да е по-добре, отколкото да преживея онзи ужас в автобуса.

Преди години се срамувах, че кабинетът на баща ми не е достатъчно представителен. За такъв мастит адвокат беше позорно да работи в малък, отдалечен от големите кантори „офис-сателит“. Названието беше друг начин да кажеш „дупка в стената“. Но днес се зарадвах, че работи в тази дупка недалеч от училище, защото октомврийското слънце не правеше нищо, за да ме стопли, и само след няколко пресечки започнах да съжалявам, че не взех автобуса.

Бях идвала до кантората на татко само два пъти; не бих казала, че семейството беше добре дошло там. Никога не ни канеше и се оправдаваше с лъжата, че не иска да ни излага пред погледите на „онази измет“, която представляваше в съда. Но според мен истината беше, че кантората беше неговото спасение от проблемите вкъщи. Ако започнехме да идваме тук, какъв смисъл щеше да има да бъде вечно на работа?

От ходенето кракът ми започна да се схваща и да боли и когато отворих голямата двойна стъклена врата на офиса, бях изкривила не само тялото си, но и лицето, като чудовище от филм на ужасите.

Отвътре ме посрещна вълна топъл въздух. Спрях в преддверието и разтрих бедрото си, преди да вляза навътре. Из въздуха се носеше миризма на пуканки, правени в микровълнова печка, и гладът преобърна червата ми. Тръгнах след миризмата през вестибюла и завих към приемната.

Секретарката на татко ме видя и примигна с очи зад бюрото си. Не успях да си спомня името й. Бях я виждала само веднъж на някакъв семеен пикник, спонсориран от главния офис преди две години. Мисля, че се казваше Бритни, Брена или нещо подобно, модерно и младежко. Но си спомнях, че тогава беше само на двайсет и четири и имаше невероятна блестяща права коса с цвят на кока-кола, която се стелеше по гърба й като наметало на супергерой, и големи като на крава очи, които примигваха бавно и демонстрираха великански зеници, обрамчени с цвят, който бих описала като пролетно зелено. Помня, че беше мила, свенлива и се смееше по-дълго от всеки друг винаги когато татко разказваше някоя от тъпите си истории от студентския живот.

— Ох! — възкликна тя и бузите й пламнаха. — Валъри.

Това не беше въпрос, а заключение. Не се усмихна. Преглътна, както го правеха по филмите, и аз си представих как търси червения бутон под бюрото — за всеки случай, ако, току-виж, извадех пушка или нещо подобно.

— Здравей — усмихнах й се аз. — Баща ми тук ли е? Трябва да ме откара до вкъщи.

Тя избута въртящия се стол от бюрото.

— Има конференция — започна, но не довърши, защото в същия момент вратата на баща ми се отвори.

— Скъпа, би ли ми намерила папката на Сантош… — заговори той, забил нос в документите в ръцете си. Четеше нещо и без да вдигне поглед, мина зад Бритни/ Брена. Тя не помръдна, само червените петна по лицето й се уголемиха. Докато минаваше зад нея, татко сложи интимно ръка върху рамото й и го стисна нежно. Никога не бях виждала да използва този жест за мама. Бритни/ Брена наведе глава и затвори очи.

— Какво има, бебче? Изглеждаш напрегната… — заговори той, но в този момент погледът му случайно ме засече и той замлъкна.

Ръката му отскочи от рамото на Бритни/ Брена и се върна върху документите. Жестът беше толкова бърз и издаваше такава привичност, че започнах да се питам дали наистина бях видяла онова, което видях. Щях да реша, че съм си въобразила, ако очите ми не се бяха върнали на Бритни/ Брена, която плуваше в пот и беше червена. Очите й не се откъсваха от бюрото пред нея. Изглеждаше напълно объркана.

— Валъри? — извика татко. — Какво правиш тук?

Откъснах поглед от Бритни/ Брена.

— Налага се някой да ме закара до къщи — казах. Поне реших, че казвам. Не съм съвсем сигурна, защото устните ми бяха сковани. Бритни/ Брена измънка нещо и хукна към тоалетната. Можех да се хвана на бас, че няма да се върне, преди да си тръгна. — Мама, ъ… мама има събрание.

— А! — Въобразявах ли си, или той също се изчерви? — Да, разбира се. Дай ми минутка и ще те закарам.

Върна се бързо в кабинета си и след малко чух да се затварят чекмеджета и да потракват ключове. Стоях като вцепенена на мястото си и се чудех дали не сънувам.

Татко се появи и попита:

— Готова ли си? Трябва да се върна после, затова давай по-бързичко.

Делово. Експедитивно. Не очаквах друго от него.

Той отвори вратата, но аз не можех да помръдна.

— Това ли е причината с мама да се мразите? — попитах директно.

Той ме погледна, сякаш нямаше представа за какво говоря. Наклони глава на една страна, пусна вратата и тя се затвори.

— Не знаеш какво говориш — каза след малко. — Хайде да тръгваме. Това не е твоя работа.

— Значи не става дума за мен — отвърнах. — Значи вината, че с мама се ненавиждате, не е моя. Вината е твоя.

И макар да знаех, че нашите не се обичаха и преди трагедията, приех тази мисъл като прозрение. Незнайно защо, се почувствах зле. Може би, защото се бях надявала, че ако проблемите между тях бяха заради мен, когато пораснех и напуснех къщата, те можеше да се обикнат отново и да заживеят щастливо. Но когато в картината се появи и красивото пламнало от срам лице на Бритни/ Брена, разбрах, че те никога няма да се върнат един към друг. И изведнъж скандалите през годините, нощните разходки на татко, всичко това вече не ми изглеждаше поправимо. Разбрах и защо се хванах за Ник като удавник за сламка — той не само имаше представа от скапани семейства, но беше наясно и със скапаните семейства, които никога нямаше да се оправят. Част от мен винаги е знаела това.

— Валъри, забрави за това.

— През цялото време съм се обвинявала, че правя нещастни теб и мама, а ти си ходел със секретарката си! Боже мой, каква идиотка съм била!

— Не — въздъхна той и сложи ръце на слепоочията си. — Майка ти и аз не се мразим. Ти наистина не знаеш нищо за връзката ми с майка ти. Но не мисля, че това е твоя работа.

— Значи всичко е наред? — посочих към вратата на банята. — Това е наред?

Предвид разговора ни, той вероятно си помисли, че става дума за Бритни/ Брена. Но аз имах предвид лъжите му. Той лъжеше, представяше се за друг, както правех и аз. И всичко беше окей. Но не беше така. И се зачудих как, като се има предвид онова, което се случи, не виждаше, че да се представяш за друг, е гадно и завършва зле.

— Моля те, Валъри, остави ме да те закарам до нас. Имам работа.

— Мама знае ли?

Той затвори очи.

— Мисля, че се досеща, но иначе не съм й казвал, ако питаш за това. И ще съм ти признателен, ако си мълчиш, защото наистина не знаеш нищо.

— Трябва да тръгвам — измърморих, минах покрай него и излязох от офиса. Студеният въздух ми подейства освежаващо. Поех го с пълни гърди, после издишах.

Тръгнах по тротоара и напрегнах слух да чуя стъпките му. Очаквах да отвори вратата и да извика: „Спри, Валъри. Разбрала си всичко погрешно. Аз обичам майка ти. Да те откарам ли, Вал?“

Но той не излезе.

23.

Върнах се в училище. Не знаех какво друго да направя. По пътя оставих съобщение на гласовата поща на мама. „Здрасти, мамо. Трябваше да изчакам, за да получа домашното си по алгебра, и изпуснах автобуса — излъгах набързо. — Ще те чакам в училище да ме вземеш след срещата.“

Влязох във фоайето и оставих раницата до гигантския шкаф за награди и почетни грамоти, който посрещаше посетителите с лъскавите си трофеи по футбол и лека атлетика, и големи снимки на отдавна напуснали училище треньори и отбори. Славните вече забравени дни на гимназия „Гарвин“. Ако не славни, то поне спокойни.

Седнах до шкафа и извадих тетрадката. Исках да нарисувам нещо, да излея емоциите си в картина. Но не знаех какво. Бях така развълнувана и толкова объркана, че не виждах друг начин да се върна в реалността.

Не успях да нарисувам лицето на Бритни/ Брена. Не успях да го отразя във виновните очи на татко. Дали искаше да се ожени за нея? Щяха ли да имат свои деца? Нямаше начин да си представя татко да държи розово бебе в прегръдките си, да гука, да му казва, че го обича. Да го води на бейзбол. Да живее така, както сигурно заслужава.

Хванах здраво молива и започнах да рисувам. Една крива линия моментално оформи корема на бременна жена в профил. Нарисувах свития на кълбо зародиш в него, засмукал малкия си палец, а около него навитата пъпна връв. От другата страна прокарах същата крива линия. Стичаща се по тесен нос капка. Очите на мама. Гневна черта между тях. Друга сълза на миглата й и в нея изписано моето име.

Чух в далечината отваряне на врата на шкафче, ключове и после стъпки. Затворих тетрадката и се загледах невиждащо към входната врата. Пръстите ми се свиха около тетрадката. Доскоро я възприемах като смешни очила, които ми помагаха да приема действителността каквато е, но постепенно тя се превърна в моята голяма срамна тайна.

— Ехо, здрасти.

Вдигнах поглед и видях Джесика Кембъл да върви към мен.

— Здрасти — отвърнах с половин уста.

Тя застана пред мен и пусна раницата се на пода. Погледна към входа, въздъхна и седна с кръстосани крака до нея, на няколко крачки от мен.

— Чакам Меган — каза ми тя, сякаш да оправдае факта, че седи до мен в коридора, след като ме е спасила от Ангерсън. — Прави отново теста по немски. Обещах й да я откарам до дома.

Покашля се смутено.

— Ти искаш ли да те откарам? Ако имаш време да изчакаме заедно Меган, мога да откарам и теб. Не вярвам да се забави много.

Поклатих глава.

— Мама ще дойде всеки момент — казах и добавих: — Но благодаря за поканата.

— Няма проблем — смотолеви тя и отново се покашля.

Друго шкафче изтрака някъде из крилото за природни науки и ние обърнахме глави натам. Няколко деца преминаха по далечен коридор, гласовете им заглъхнаха, чу се затваряне на врата, после отново настъпи тишина.

— Ще дойдеш ли на следващото събиране на Съвета? Ще бъде утре — попита Джесика. — Ще отчетем докъде е стигнала работата по организацията на мемориала.

— О… мислех, че вече сме изяснили всичко. Мислех, че… ами миналия път май ви зарязах по средата. Освен това… предполагам, че ще трябва да гласувате дали ме приемате сред вас. Нещо ми подсказва, че няма да са много онези, които ще гласуват „за“.

Тя ме погледна косо, после се изсмя кратко и пискливо.

— Да, сигурно е така — каза тя, — но аз ти казвам, че всичко е наред. Всички разбират, че имаш причина да вземеш участие в проекта. Няма проблем.

Вдигнах вежда и я погледнах със съмнение. Тя се засмя отново, този път по-спокойно и по-дълго.

— Какво? Така си е.

Не можах да сдържа смеха си и прихнах след нея. След миг двете се кискахме като луди, опрели глави в стената зад нас, усещайки как напрежението ни напуска.

— Слушай — казах, изучавайки графитите по дъното на шкафа над мен. — Оценявам това, което правиш за мен, но не искам децата да напуснат Съвета заради мен.

— Не всички са срещу това. Има някои, които смятат, че идеята е супер.

— Да, бас държа, че едната е Меган — казах. — Знаеш ли, че тя си мре да е приятелка с мен? Утре ще се облечем в еднакви дрехи. Като близначки.

Спогледахме се и отново се засмяхме.

— Не, тя не беше съгласна. Но в крайна сметка разбра. Аз мога да бъда много настоятелна — изхили се Джесика. — Не, наистина, не се притеснявай за Меган. Тя разбира. Добре е да работиш с нас. Аз искам да работя с теб. Ти си умна и доста изобретателна. Имаме нужда от такива хора. Моля те!

В далечния край на коридора се отвори врата и Меган излезе от стаята.

Джесика взе раницата и якето си. Погледна ме и сви рамене.

— Ти не си застреляла никого — погледна ме в очите тя. — Никой няма причина да те мрази. Непрекъснато им го повтарям. — Стана, метна раницата на рамо и попита, без да се обръща към мен: — Е, ще дойдеш ли утре?

— Добре — отвърнах и тя тръгна към Меган.

Изведнъж ми просветна. Какво бе казал детектив Панзела за момичето, което ме бе оневинило? „Руса и висока. Все повтаряше: «Тя не е застреляла никого».“

— Джесика — извиках след нея. Тя се обърна. — Благодаря.

— Няма проблем — усмихна ми се тя. — Непременно ела утре, чу ли?

След няколко минути мама спря пред входа. Затичах се към колата, отворих и седнах до нея. Изглеждаше сърдита.

— Не мога да повярвам, че си изпуснала автобуса.

Разпознах гласа — изнервен, разстроен. Гласът, който използваше вечер вкъщи.

— Извинявай, но имах нужда от малко разяснения за домашното.

— Защо не се обади на баща си?

Въпросът й се заби в гърдите ми като пръст. Усетих как сърцето ми се разтуптя. Стомахът ми се преобърна в търсене на подходящ отговор. Разумната ми страна закрещя в ухото: „Тя трябва да знае. Заслужава да знае!“

— Татко имаше клиент — излъгах аз. — Трябваше да го чакам цяла вечност.

Сигурно трябваше да усетя вина, че я излъгах. Но в края на краищата, татко също не бе застрелял никого.

24.

Следващата събота помолих мама да ме заведе в студиото на Беа след сеанса при доктор Хелър.

— Не знам, Валъри — каза тя и между веждите й се появи онази дълбока бръчка. — Курс по рисуване! Досега не бях чувала за тази жена. Не знаех, че има студио там. Сигурна ли си, че е безопасно?

Извъртях очи. Мама беше в гадно настроение от дни. Не знам какво ставаше, но колкото повече се опитвах да продължа живота си, толкова по-малко ми вярваше тя.

— Разбира се, че е безопасно. Тя е просто художничка, мамо. Хайде де, не може ли да ми позволиш поне това? Докато ме чакаш, може да отидеш до мола и да напазаруваш.

— Не знам.

— Хайде, мамо, моля те! Все повтаряш, че искаш да се заловя с нещо нормално. Курсът по рисуване е нормално нещо.

Тя въздъхна.

— Добре, но ще вляза с теб. Искам лично да проверя това място. Последния път, когато те оставих да правиш каквото искаш, ти се свърза с Ник Ливъл и виж какво стана.

— И ти ми го натякваш всеки ден — измърморих, направих гримаса и за да не избухна, натиснах раната на бедрото си с палец. И без това беше в лошо настроение, ако кажех нещо, със сигурност щеше да откаже да ме заведе при Беа.

В крайна сметка отидохме заедно и когато хладният тежък въздух отвътре ни удари, усетих, че се поколеба.

— Какво е това място? — измърмори под носа си.

— Шшшт — отвърнах, макар да не знаех защо искам да замълчи. Може би, защото се страхувах, че Беа ще я чуе и няма да ме пусне да се запиша в курса й. Защото негативната енергия на мама можеше да съсипе прекрасната лилава утринна светлина.

Тръгнах между рафтовете към дъното на помещението, откъдето се чуваше странна музика. Малки камбанки подрънкваха ритмично на фона на тихи припяващи гласове. Видях гърбовете на художниците, приведени напред към платната. Възрастна дама беше седнала странично на един стол и работеше с хартия, нагъваше я и я увиваше в сложни форми на животни; под една от ниските маси малко момче си играеше на колички с кибритени кутийки. Наведена над едно огледало, Беа украсяваше ръбовете му със сложни плетеници от мидени черупки. Спрях на края на пътеката, внезапно убедена, че миналия път не съм я разбрала правилно и не биваше да съм тук. „Просто е искала да бъде любезна, но всъщност не ме иска в курса си — помислих си. — По-добре да си вървя.“

Но преди да успея да завърша последната си мисъл, Беа се изправи и ми се усмихна със събраната си в странно шарено гнездо коса, откъдето се подаваха панделки, шноли и всякакви аксесоари за коса.

— Валъри! — възкликна тя и разтвори широко ръце. — Моята лилава Валъри!

Тя плесна два пъти с ръце.

— Ти дойде! Очаквах те с нетърпение.

Кимнах смутено.

— Да. Надявах се да… взема няколко урока при теб. По рисуване.

Тя вече приближаваше към нас, но в следващия момент ме изключи напълно. Усмивката й откри всичките й зъби, когато сключи ръце около мама. Видях как мама замръзна под прегръдката на Беа, но после, когато й зашепна нещо дълго и продължително в ухото, се отпусна. Мина доста време и когато най-накрая я пусна, бръчката между веждите й я нямаше, а в очите й светеше блясък на любопитство. Беа беше странна, нямаше съмнение. От онези, които мама обикновено наричаше „кукувици“, но ексцентричността й някак странно й допадна. Беа успя да я обезоръжи дори и в това намусено състояние.

— Толкова се радвам да се запозная с теб! — каза й Беа. Мама кимна, преглътна, но не можа да намери думи за отговор. — Разбира се, Валъри, веднага те включвам. Ето, там има един свободен статив.

— Колко струват уроците? — попита мама, отвори чантата си и затърси портмонето.

Беа махна с ръка.

— Струва най-много търпение и творчески подход. Освен това, време и практика. И самоприемане. Но няма да намериш нито едно от тези неща в чантата си, скъпа.

Пръстите на мама замръзнаха, тя погледна любопитно към Беа, после затвори чантата.

— Ще бъда в „Шоп & Шоп“. Имаш един час — обърна се тя към мен и ме изгледа предупредително. — Само един.

— Едно е любимото ми число — изкиска се Беа. — Уан[1] е минало време на уин[2] и в края на деня всички можем да кажем, че отново сме победили, нали? В някои дни краят на деня си е истинска победа.

Мама не отговори, обърна се и бавно, но целенасочено се отправи към изхода. Когато отвори външната врата, усетих спареният въздух от паркинга да се промъква в студиото покрай нея.

Едно, победих. Един час. Само един. Победих. Думите се въртяха безспир из главата ми.

— Искам да рисувам — обърнах се към Беа. — Имам нужда да рисувам.

— Тогава ще рисуваш. Ти рисуваш от онази сутрин, когато дойде при мен. — Тя почука с пръст по слепоочието си. — Ето тук. Рисуваш и рисуваш. С много лилаво. Картината ти е готова. Само трябва да я пренесеш на платното.

Тя ме поведе към едно трикрако столче и аз седнах, запленена от картината, която рисуваше жената пред мен. Мълчаливо градеше зимен пейзаж. Друго момиче до нея усърдно втъкаваше ръждивочервени цветове в сградата на един хамбар. Един мъж рисуваше военен самолет, поглеждайки към снимка, закрепена в горния ляв ъгъл на статива, за да може лесно да прави справки. Бея се втурна към един кашон наблизо и веднага се върна с палитра и четка при мен.

— Предполагам, че днес ще рисуваш с черното и сивото. Няма да можеш да направиш повече. Ще трябва време, за да изсъхне, преди да го наситиш с прекрасните си цветове.

Тя отвори един буркан и изсипа малко от някакво кафеникаво желе в палитрата до цветовете.

— Не забравяй да смесваш цветовете с това. То ще им помогне да изсъхнат по-бързо.

Кимнах, хванах четката и започнах да рисувам. Не да скицирам, не да прекопирам от снимка. Рисувах картина, която бях видяла в ума си — доктор Хелър, както го виждах аз. В картината нямаше да има много черно. Нямаше да има и сенки.

— Хмм — измънка Беа над рамото ми. — Господи, да!

После се премести в другата част на студиото. Чувах я как дава тихо инструкции на другите курсисти, как ги окуражава внимателно. В един момент, когато един от художниците й каза, че сутринта е изпуснал мобилния си телефон в купата и миксерът го е направил на пюре, избухна във весел смях. Чувах всяка нейна дума, но не можех да я видя. Просто не можах да вдигна поглед до мига, когато усетих течение във врата си и чух гласа на мама, толкова отсечен, толкова не на място в това студио, да долита от пътеката към мен:

— Време е, Валъри.

Вдигнах поглед и с изненада видях, че Беа стои до мен, сложила ръка на рамото ми.

— Времето никога не свършва — прошепна в ухото ми, загледана не в мен, а в платното. — Има време за болка, но има време и за лекуване. Бъди сигурна в това.

[1] One (англ.) — едно — Бел.ред. ↑

[2] Win (англ.) — побеждавам — Бел.ред. ↑

25.

Тъкмо завивах по коридора към крилото по природни науки, когато Меган извика името ми и се затича след мен. Забавих крачка и хвърлих притеснен поглед към кабинета на госпожа Стоун. Събранието на Ученическия съвет щеше да започне всеки момент.

— Валъри, чакай — извика тя. Опашката й заподскача след нея, докато тичаше. — Искам да говоря с теб.

В друг случай щях да продължа напред; Меган бе показала ясно, че ме смята отговорна за случилото се, и знаех много добре, че каквото и да ми кажеше, нямаше да е приятно.

Но нямаше къде да се скатая. По това време на деня в това крило коридорите бяха празни. Всички спортисти бяха във физкултурния салон. Останалите вече си бяха по домовете.

— Здрасти — каза задъхано тя, когато ме настигна. — На събранието на Съвета ли отиваш?

— Да — отвърнах колебливо и скръстих отбранително ръце пред гърдите си. — Джесика ме помоли да дойда.

— Отлично, да вървим заедно — каза тя.

Втренчих се в нея, после бавно тръгнах към кабинета на госпожа Стоун. След няколко крачки тя каза:

— Идеята ти за капсула на времето ми харесва. Интересна е.

— Благодаря — казах и продължихме напред. Прехапах устни, премислих и попитах: — Не се обиждай, но искам да те попитам защо вървиш с мен?

Меган наклони глава на една страна, изглежда, обмисляше отговора си.

— Истината ли искаш? Джесика ме помоли да бъда мила с теб. Е, не че го каза директно, но… Тя се ядоса, когато се държах гадно с теб. Двете доста си поговорихме. После се сдобрихме, разбира се, но аз се замислих и реших, че тя има право. Нищо не пречи да опитам. — Тя сви рамене. — Ти не се държиш лошо, не правиш нищо. През повечето време си мълчиш.

— Защото невинаги знам какво да кажа — отвърнах аз. — Винаги съм била мълчалива. Но преди не се е забелязвало толкова.

Тя ми хвърли бърз поглед.

— Да, може би си права.

Кабинетът на госпожа Стоун беше пред нас. Вътре светеше, чуваха се разговори. Гласът на госпожа Стоун се извиси над останалите. Смях прониза въздуха. Ние спряхме.

— Исках да те питам нещо — каза Меган. — Ъм-м, казаха ми, че моето име също е било в онзи списък. Чудех се… нали разбираш… питах се защо? Хората говорят, че жертвите са си заслужавали куршумите, защото са се отнасяли лошо с Ник, но аз изобщо не ви познавах. С него дори не съм говорила.

Стиснах устни и съжалих, че не съм в кабинета на госпожа Стоун с Джесика като буфер между нас. Меган беше права за това. Ние наистина не се познавахме добре преди стрелбата. Никога не бяхме говорили с нея, нито имахме представа що за личност е. Но като имахме предвид с кого се движи, смятахме, че ни е ясна.

Спомнях си ясно деня, когато добавихме името й към списъка.

С Ник обядвахме в Парламента, когато Крис Съмърс и неговите приятелчета минаха покрай масата ни, както винаги с уверена крачка, като че ли кафенето беше тяхно.

— Ей, тъпако. Имам подарък за теб — извика Съмърс, извади дъвката от устата си и я пусна в картофеното пюре на Ник. Клакьорите му избухнаха в смях, хванаха се за гърдите и се заклатушкаха напред като пияни.

— Това беше гадост, човече…

— Ама яка гадост…

— Да ти е сладко, тъпако…

И се отправиха към масата си, отнасяйки смеха с тях. Ник побесня, очите му потъмняха и се свиха до малки черни дупки, челюстта му се стегна. Беше различно от онзи ден пред киносалона. Тогава изглеждаше тъжен, някак победен. Сега кипеше от гняв. Избута стола и тръгна да става.

— Недей — сложих ръка на рамото му. Ник бе наказан за побой два пъти през този месец и Ангерсън заплашваше, че третия път ще го отстрани от училище. — Не си заслужават. Хайде, изяж моето пюре — бутнах таблата с храната си към него. — Аз не обичам.

Той замръзна на място, ноздрите му се разшириха, притисна длани в масата. Пое дълбоко въздух няколко пъти и седна обратно на стола си.

— Не искам — каза и върна подноса към мен. — Не съм гладен.

Продължихме да се храним в мълчание. През цялото време държах под око масата на Крис Съмърс зад нас. Запомних всички деца около нея. Меган Норис беше между тях. И всички се кланяха на Крис до земята, сякаш беше бог. Когато вечерта се прибрах вкъщи, отворих тетрадката и записах всяко едно от имената на децата от неговата маса.

Тогава ми изглеждаше справедливо. Мразех ги всичките заради онова, което причиняваха на Ник, на мен, на нас. Но сега, стоейки пред кабинета на госпожа Стоун, всичко изглеждаше различно. Тук Меган не ми изглеждаше толкова омразна. Беше просто още едно объркано дете, опитващо се да разбере защо се стигна дотук. Като мен.

— Не беше заради теб — отвърнах й честно. — Всичко беше заради Крис. Веднъж ти седеше на неговата маса за обяд… — Гласът ми секна. Осъзнах, че колкото и ядосани да бяхме с Ник онзи ден, колкото и гадно да се държеше Крис с Ник, предвид онова, което се случи, тя нямаше да види смисъла. Аз също вече не го виждах. — Беше глупаво. Не. Беше грешно.

За мой късмет Джесика отвори вратата на кабинета и погледна към нас.

— Здрасти — усмихна се тя. — Стори ми се, че чувам гласове. Хайде, влизайте. Започваме.

И се скри отново в стаята. С Меган останахме отвън, пристъпвайки неловко от крак на крак.

— Е — заговори тя, — мисля, че сега вече няма значение. — Тя се усмихна. Малко насила, но не беше изкуствено и аз го оцених.

— Предполагам, че няма — отвърнах меко.

— Хайде. Ако не влезем навреме, Джес ще побеснее.

Ние влязохме и за първи път не изпитах нужда да избягам от стаята.

26.

Гарвин Каунти Сън Трибюн

3 май 2008

репортер Анжела Даш

Ник Ливъл, седемнайсетгодишен.

Въпреки че свидетелите и разследващите органи категорично определят Ник Ливъл като извършител на престъплението, мотивите за действията му остават неясни. „Наистина, беше затворен, но не бих казала, че беше самотник — сподели за репортерите Стейси Брикс. — Имаше си момиче и много други приятели. Понякога говореше за самоубийство — всъщност доста, — но никога не е споменавал за убийство на друг човек. Поне пред нас. Може Валъри да е знаела, но ние със сигурност не.“

С помощта на записите от охранителните камери полицията успя да проследи движението на Ник сутринта на втори май 2008 година и да събере парченцата на случилото се в кафенето в една обща картина. След като открил стрелба в залата за обяд, пълна с ученици от горните курсове, Ливъл стрелял по своята приятелка, Валъри Лефтман, улучил я в крака, после обърнал оръжието към себе си и се самоубил. Части от видеото, показващи ужасния край на развилнелия се младеж, бяха излъчени в някои от новинарските емисии и предизвикаха възмущението на семейството на Ливъл.

„Синът ми може да е стрелял по онези деца, но едновременно с това е и жертва — заяви майката на Ливъл пред репортерите ни. — Проклети да са акулите от медиите, които нараняват и без това съсипаното ни семейство. Не разбират ли, че тези сцени разкъсват сърцата ни? Не разбират ли какво ни причиняват, като ни принуждават да гледаме отново и отново как синът ни си пръска мозъка?“

Вторият баща на Ливъл добавя през сълзи: „Не забравяйте, че нашият син също е мъртъв“.

* * *

Не знам как се случи, но някак си свикнах да бъда до Джесика. Краят на срока дойде и започна вторият, и на един от сеансите ни доктор Хелър заяви тържествуващо, но без злорадство:

— Казах ти, че ще изкараш до края на годината. Боже, колко съм добър!

— Не се възнасяй — подкачих го аз. — Никой не е казал, че ще се върна в училище след зимната ваканция. Откъде си сигурен? Може в последния момент да реша да премина на самостоятелно обучение.

Но след ваканцията се върнах с другите деца и нервите ми, опънати до скъсване през първия учебен ден, сега си траеха и когато през януари влязох отново в училище, бях далеч по-спокойна.

Очевидно децата бяха свикнали с мисълта, че ще съм сред тях, и предполагам, че фактът, който ми помогна най-много, беше, че на обяд вече се хранех на една маса с Джесика.

Продължавах да ходя на събранията на Съвета. Присъствах все по-често на събиранията им, дори помогнах да украсим кабинета на госпожа Стоун за рождения й ден. Този ден трябваше да се съберем извънредно — щяхме да разменим някоя дума за мемориала, останалото време беше посветено на тортата и на скръбната истина, че госпожа Стоун остарява. Всичко трябваше да е изненада, затова работехме бързо, искахме да завършим, преди госпожа Стоун да се прибере в кабинета си от дежурство.

— Ще ходя на концерта на Джей Ти — каза Джесика, наведе се напред и столът, на който се бе качила, за да закачи гирляндите, се наклони заплашително под нея. Тя се олюля за момент, но успя да се закрепи, надигна се на пръсти и се наклони още повече към стената. Откъсна малко от лепенката в ръката си, прикрепи една синя гирлянда към стената и погледна към нас. — Вие ще ходите ли?

— Не. Мама няма да ме пусне — отвърна Меган, прихванала другия край на гирляндата. Джесика й подхвърли скоча. Меган се протегна да го хване и изпусна гирляндата.

— Хвани я — извика Джесика към мен.

— Хванах я — извиках, навих я, както видях, че бе направила Меган, и й я подадох.

— Благодаря — каза тя, повдигна се на пръсти и залепи своя край за стената.

През това време Джесика наду един балон, за да го сложи в средата на гирляндата. Извадих друг балон от торбата на бюрото и също започнах да надувам. Зад мен друга група деца слагаше покривка и разполагаше чинийките за тортата. Джош отиде до кафенето да вземе напитките, които майката на Джесика бе донесла по-рано през деня.

— Много искам да дойда — продължи Меган. — Обожавам Джъстин Тимбърлейк.

— Господи! Толкова е секси! — размечта се Джесика.

Меган въздъхна дълбоко.

— Напоследък мама не ме пуска никъде. Пипнала я е параноята. Баща ми все й говори да ме остави да дишам. Сега й е влязла муха, че е по-добре да отида в държавен колеж, защото не може да понесе идеята, че няма да съм близо до нея. Все се страхува, че може да се намери още някой да стреля по нас. Определено има нужда от терапия.

Завързах надутия балон и измъкнах друг от торбата.

— Татко намерил билетите от някакъв негов колега — каза Джесика. — Върна се вкъщи и още от вратата започна: „Хей, Джес, чувала ли си за един певец на име Джъстин Тимбърлейк? Кънтри ли пее, или нещо друго?“

Всички се засмяхме.

— И аз на свой ред викам: „Да, разбира се, чувала съм“. А той: „Имам два билета и те са за теб, но трябва да отидеш с Роди“. И така, брат ми се връща този уикенд от университета и ще ме заведе на концерт, което е супер, защото по принцип Роди е много готин.

— Нашите никога не биха ме пуснали с Трой — каза Меган. — Той се мотае със съмнителни типове като Дюк Барнс. И ако се случи нещо, сигурно ще ме застрелят заедно с него.

Изведнъж лицето й порозовя и тя ме стрелна с поглед.

Познавах Трой. Дюк излизаше с него, когато Ник беше зает. Беше завършил „Гарвин“ преди три години и всички знаеха, че е луда глава. Веднъж го наказаха, защото разби ключалките на цяла редица шкафчета. Меган защитаваше брат си и го обичаше. Но беше съвсем различна.

Всички замълчахме за момент. Завързах втория балон и го пуснах на земята. Взех нов от торбата до мен и го сложих в устата си.

— Ти ще ходиш ли на концерта, Валъри? — попита Меган.

Закашлях се. Все още не се чувствах удобно край Меган и имах усещането, че чувството е взаимно.

— Ами… — изпробвах гласа си и за моя изненада той прозвуча съвсем спокойно. Прикрих напълно смущението си. — Няма да мога. Аз съм наказана до живот.

— Защо? — вдигна вежди тя.

Джесика слезе от стола и се залови да ми помага с балоните.

— Ами… заради стрелбата — отвърнах и усетих как лицето ми пламва.

Меган ме изгледа любопитно.

— Но ти не си виновна за това — каза тя. — Ти също беше ранена.

— Да, но родителите ми не го виждат по този начин. И двамата ме обвиняват, че не съм преценила правилно нещата.

Меган изпуфтя.

— Не е честно — каза тихо.

Джесика върза своя балон.

— Питала ли си ги дали те пускат да излезеш?

Поклатих глава.

— Всъщност няма къде толкова да ходя.

Децата зад нас разполагаха празничните свещи.

— Джес, защо не я поканиш на купона у Алекс? — попита Меган, скочи от стола и се отдалечи, за да огледа работата си. — Как ви се струва?

Джесика сложи ръце на кръста и изучи стената с поглед.

— Според мен е идеално. Ти какво ще кажеш, Вал?

Вдигнах поглед и казах:

— Изглежда много добре.

И трите се заловихме да надуваме балони и известно време нито една от нас не проговори.

— Меган говори за купона във фермата на Алекс Голд — наруши тишината Джесика. — Ще бъде в плевнята им. Била ли си на такова парти?

Поклатих глава и завързах балона си.

— Миналия път изгубих обувките си — каза Меган. — А Джейми Пемброук щеше да си изповръща червата, помниш ли?

Двете с Джесика се засмяха.

— Трябва да дойдеш, Вал — обърна се към мен Меган. — Страхотно е.

— Да, наистина — побутна ме Джесика по рамото. — Всички се събираме у дома и тръгваме от там.

Престорих се, че обмислям предложението им, че съм развълнувана от предстоящата възможност, но предупредителните камбанки в главата ми забиха толкова силно, че не можех да си събера мислите. Да дойда на събрание на Съвета, беше едно, да обядвам с Джесика в коридора, също. Но да отида на купон, където щеше да е пълно с нейни приятели, беше съвсем различно. Представях си какво щяха да кажат за нея, когато се появи с мен. Представях си и какво би казал Ник, ако ме види отнякъде. Не, беше пълен абсурд.

Но Джесика ме гледаше с такова очакване, толкова открито и искрено, че не ми даде сърце да я разочаровам. Най-малкото трябваше да се направя, че искам да отида.

— Добре — казах. — Ще се опитам.

Джесика се усмихна. Дори Меган разтегна устни.

— Какво е това? — чухме гласа на госпожа Стоун от вратата. Все още потръпваше, свита в палтото си, и носът й беше зачервен от острия вятър, появил се изневиделица тази сутрин.

— Изненада! — извикахме всички в един глас, после стаята изригна във весели възгласи и поздравления.

Госпожа Стоун притисна ръце до гърдите си, огледа стаята и погледът й се спря малко по-дълго на мен, Меган и Джесика. Наредени в редица, ние се смеехме и пляскахме с ръце, побутвахме се с лакти и говорехме една през друга.

— Наистина голяма изненада — каза тя и избърса ъгълчетата на очите си.

27.

— Съжалявам, момичета, но не може да се храните повече тук — каза един ден господин Ангерсън. — Започват ремонтни работи и работниците ще минават от тук.

Джесика и аз взехме подносите и се изправихме. Работниците излизаха и влизаха цяла сутрин от сградата, чуваха се чукове, оксижени и други машини, и беше невъзможно човек да се съсредоточи върху нещо. Монтираха нови врати на класните стаи — без прозорци — а по стените, на мястото на стъклата от двете им страни, слагаха някакви противокуршумни панели. Новите врати се заключваха автоматично отвътре след затварянето им, което означаваше, че ако ти се наложи да отидеш до тоалетната по време на часа, трябваше да почукаш, за да ти отворят след това. Всичко се правеше за нашата безопасност, щяхме да седим в малки крепости и да сме напълно защитени, в случай че някой се вмъкнеше в училище с бомба или автомат.

— Добре — отвърна Джесика.

Спогледахме се, обърнахме се едновременно към кафенето и се загледахме във вътрешността му.

— Ела — каза тя с командорския глас на старата Джесика, който си спомнях толкова ясно. — Ще седнеш при мен.

Заметна косата си с онзи самоуверен жест, изпъчи гърди и тръгна напред.

— Здравейте — каза високо, разбута няколко празни стола и седна на най-близкия до масата. Разговорите секнаха на мига.

— Здрасти, Джес — отвърна единствено Меган, но съвсем тихо и без да се усмихне. Човек можеше да си помисли, че онзи момент, когато трите надувахме балони в стаята на госпожа Стоун, беше просто халюцинация. — Здрасти, Вал.

Опитах се да се усмихна, но за отговор не можеше да става и дума. Устните ми се бяха парализирали.

— Мислех, че вече се храниш в коридора — каза Джош. — С нея.

— Ангерсън сложи край на това — отвърна Джесика, седна и се обърна към мен. — Хайде, Вал, сядай. Никой няма нищо против.

Някой изцъка с език, докато го казваше, но не разбрах кой.

Седнах и се фокусирах върху храната си, но знаех, че просто няма да мога да ям. Изведнъж месото доби вид на пластмаса, а сосът около него ми заприлича на кафеникаво желе. Стомахът ми се разбунтува.

— Джес, ще ходиш ли на купона във фермата на Алекс?

— Да, и двете отиваме.

— Кои двете?

Джесика посочи с вилицата си към мен.

— Помолих Вал да ми прави компания.

— Абсурд — каза Джош надменно.

— Защо? — погледна го Джесика. — Какъв ти е проблемът?

В гласа й се долови нотка на раздразнение, нотка, която също познавах добре от миналото. Колко пъти го бях чувала, отправен към мен? „Какво ме зяпаш, Сестро Смърт?“, „Страхотни обувки, Сестро Смърт“, „Мислиш ли, че бих говорила с твоите скапани приятели, Сестро Смърт?“. Само че този път надменният глас не беше отправен към мен, а към приятелите, над които властваше вече две години. Усетих облекчение и веднага се почувствах виновна заради облекчението. В онзи момент не можех да преценя кой се бе променил повече — аз или Джесика.

— Всъщност още не съм питала нашите дали ще ме пуснат — измънках аз и я погледнах. — Мисля да говоря с тях през уикенда.

Тя махна с ръка. Цялото й внимание бе насочено към другия край на масата. Очите й заприличаха на две цепки, следящи всеки, който би се осмелил да покаже недоволство, че съм на масата. Държеше здраво вилицата и не изпускаше нищо от поглед. Настроението около масата рязко се смени.

Всички се умълчаха и сведоха погледи към таблите си. Някои от тях измърмориха нещо, достатъчно силно, за да разбера, че става дума за мен, но не толкова, че да чуя какво.

Чух само едно: „Дали ще донесе и тетрадката си?“ Някой се изсмя. И после: „Може да си доведе и гадже“.

Това преля чашата. Колко тъпо от моя страна да си въобразя, че можех да се впиша след всичко, което се случи! Въпреки че беше минало толкова време. И с Джесика на моя страна. „Да видиш как стоят нещата в действителност“ — това искаше доктор Хелър от мен. Ето, сега виждах действителната картина и нищо от нея не ми харесваше. Всичко си беше като преди. Само че преди можех да впиша имената им в Списъка на омразата и да изтичам при Ник, за да ме успокои. Сега бях друг човек и не знаех какво да направя, освен да избягам.

— Как забравих! — казах внезапно, станах и взех подноса си. — Трябва да напиша един доклад по английски и да го предам за шестия час, иначе ще ми пишат двойка. Ох!

Опитах да се засмея, но устата ми беше толкова суха! Можех да се закълна, че зъбите ми тракаха, докато говорех.

Отнесох таблата до гишето, изхвърлих храната в кошчето и забързах към изхода, дочувайки гласа на доктор Хелър в ухото си: „Ако продължаваш да слабееш, майка ти ще трябва да те вкара в болницата да те изследват отново за анорексия“. Насочих се директно към тоалетната в крилото по техническите предмети и се заключих в една от кабинките. Останах там до биенето на звънеца и си обещах по никакъв повод да не ходя на онзи купон.

28.

Седях на леглото и се възхищавах на новия розов лак, с който бях лакирала ноктите на краката си. Не бях използвала розовия лак толкова дълго, че не бях сигурна дали не е развален. Около гърлото на шишенцето имаше засъхнали бучки, а съдържанието беше разделено на два пласта — на дъното беше розово, а по-нагоре прозрачно. Беше много гъст, наложи се да добавя няколко капки разредител, но нещата май се получиха.

Обикновено носех черен лак. Или син. Понякога тъмнозелен или гадно жълт. Но някога, много отдавна, използвах розов. Всичко около мен беше розово. Цялата аз бях розова. После ми писна и минах на черно. Но и от черното ми дойде до гуша. Не знам.

Знам само, че накрая любопитството ми надви и аз измъкнах изпод мивката в банята старата кутия с лакове на Прекрасната Валъри, небесната принцеса, и лакирах пръстите на краката си в бонбонено розово. Нищо нямаше да ми стане, ако ноктите ми бяха розови за няколко дни, нали?

Все още чаках лакът да изсъхне и подухвах лекичко с уста към тях, но без да си давам зор, когато на вратата ми се почука съвсем тихо.

Наведох се към уредбата и намалих звука.

— Да?

Вратата се открехна и през пролуката се подаде главата на татко.

— Може ли да поговорим? — попита той.

Кимнах с глава. От онзи случай с Бритни/ Брена в неговия кабинет не си бяхме говорили, а оттогава бяха минали две седмици.

Той влезе и прекоси стаята с повишено внимание, сякаш минаваше през минно поле. Пътьом избута с крак една купчина с дрехи от пътя си. Забелязах, че е с обувки. Спортни обувки. И дънки. И поло. Всекидневни дрехи, но беше ясно, че се готви да излиза.

Той седна на края на леглото ми. В началото не каза нищо, просто се загледа в лакираните ми крака.

Инстинктивно свих пръсти, но веднага се сетих, че ще си разваля лака, и ги отпуснах. Само един нокът се бе размазал. Изчистих с палеца останалия по него лак и се загледах в краката си. Изведнъж ми се сториха толкова открити и грозни с този гол нокът и порозовялата около него кожа. Сякаш бях започнала, но след време бях забравила, че искам да се направя красива.

— Нов цвят? — попита той. Дошъл от татко, въпросът ми се стори някак неестествен. Имаше ли бащи, които забелязваха новия лак по ноктите на дъщерите си? Не знаех, но бях абсолютно сигурна, че нашият не беше от тях, затова въпросът му ме свари неподготвена.

— Не. Всъщност е много стар — отвърнах неловко.

— А! — Той помълча още малко. После започна несигурно: — Слушай, Вал, относно Брайли…

„Брайли — повторих наум, — точно така, името й беше Брайли“.

— Татко… — отворих уста, но той вдигна ръка и ме спря. Преглътнах тежко. Едно изречение, започващо със „Слушай, Вал, относно Брайли“ не предвещаваше приятен разговор. Бях абсолютно убедена в това.

— Изслушай ме — каза той. — Майка ти…

Той се запъна. Устните му се разтвориха и затвориха няколко пъти, сякаш не знаеше как да продължи. Лежащите в скута му ръце започнаха да мърдат безцелно, раменете му се смъкнаха.

— Татко, нямам намерение да казвам на мама. Няма защо да ми… — започнах аз, но той отново ме прекъсна.

— Има защо. Има защо…

Замълчах. Пръстите на краката ми започнаха да изстиват. Загледах се в тях, очаквайки розовото да се промени в лилаво или металносиньо, както цвета на онези пръстени, измерващи настроението ти. Май не трябваше да захвърлям гадното жълто в миналото с лека ръка. Зачудих се кой говореше в момента в главата ми, старата Валъри или новата. След стрелбата това чувство ме връхлиташе отново и отново, сякаш се променях според момента.

— Казах й — заговори най-после той. — Разказах всичко на майка ти.

Не казах нищо. Не знаех какво да кажа. Как да постъпя?

— Не го прие добре, разбира се. Ядоса се. И ме помоли да си тръгна.

— О! — пророних объркано.

— Ако това има значение за теб, искам да ти кажа, че обичам Брайли. Обичам я от много време. И сигурно ще се оженим.

Това наистина имаше значение. И променяше нещата. Но не в посоката, в която той си мислеше. С тъжно удовлетворение си помислих, че най-после ще имам „мащеха“. Предвид контекста на живота ми, това пасваше идеално. Усетих тръпка на съжаление. Една „мащеха“ щеше да ни сближи още повече с Ник.

В стаята се възцари тишина. Зачудих се какво ли мисли сега, защо продължава да седи. Може би търсеше опрощение? Чакаше да му кажа, че всичко е наред? Или си бе подготвил прочувствена реч, имаща за цел да ме разнежи и аз да приема Брайли в живота си?

— От… кога сте… заедно? — попитах накрая.

Той вдигна очи и погледна директно в моите. За първи път го гледах право в очите и се изненадах да видя колко дълбоки са те. Винаги съм си го представяла едноизмерен. Никога не бях мислила за него извън работата му. А той никога не изразяваше други емоции, освен нетърпение или гняв.

— Случи се много преди стрелбата в училище. — Той се засмя тъжно. — Тази трагедия по някакъв начин отново ни сближи с майка ти. И стана още по-трудно да я напусна. През последните няколко месеца разбивах сърцето на Брайли стотици пъти. Бяхме решили да се преместя при нея през лятото. Досега щяхме да сме женени. Но стрелбата…

И той, като толкова други през тези месеци, остави изречението да виси след тези думи, сякаш те самите обясняваха всичко за всичко. Но аз разбрах какво имаше предвид. Онзи инцидент промени всичко. За всеки. Дори и за Брайли, която нямаше нищо общо с гимназията „Гарвин“.

— Не можех да оставя Джени след това. Тя изстрада достатъчно. Уважавам майка ти и не искам да я нараня. Но просто не я обичам. Не и по начина, по който обичам Брайли.

— Но все пак ще го направиш — казах аз. — Ще си тръгнеш.

Той кимна бавно.

— Да — каза тихо. — Това е единственият честен начин. Трябва да си тръгна.

Исках да намеря в себе си частица, която да се разбунтува. Да ме накара да извикам: „Не можеш да си тръгнеш! Няма да си тръгнеш“. Но не намерих. Защото истината беше, че си бе тръгнал много отдавна и ние и двамата знаехме това. Аз бях причината да остане още малко, въпреки че искаше да е другаде. По свой собствен начин той също беше жертва на онази стрелба. Беше от онези, които не успяха да избягат.

— Ядосана ли си? — попита ме той и този въпрос ми се видя по-странен от предишния.

— Да — отвърнах. И наистина бях. Само че не бях сигурна дали съм ядосана именно на него. Но не мисля, че той искаше да чуе тази част от разсъжденията ми. По-скоро искаше да разбере дали ми пука достатъчно, за да се ядосам.

— Ще ми простиш ли някога? — попита ме той.

— А ти ще ми простиш ли някога? — отвърнах и се вгледах в очите му.

Той остана загледан в мен известно време, после стана и тръгна към вратата. На прага не се обърна. Просто натисна дръжката и излезе.

— Не — каза от там, без да поглежда към мен. — Може това да ме прави лош баща, но не съм сигурен, че ще мога. Независимо от заключението на полицията, аз знам, че си била замесена, Валъри. Ти си написала онези имена в тетрадката си. Написала си и моето име там. А животът ти не беше толкова лош. Може да не си натиснала спусъка, но си помогнала за тази трагедия.

Той отвори вратата и спря отново.

— Съжалявам. Наистина. Ще оставя новия си адрес и телефон на майка ти — каза и се скри бавно от погледа ми.

29.

Както винаги, реших, че най-безопасно ще бъде да прескоча вечерята и да намеря нещо за хапване, след като другите си легнат. Изчаках ивицата между вратата и пода да угасне, което означаваше, че осветлението е изключено, и слязох долу.

Докуцуках до кухнята, направих си сандвич с фъстъчено масло и седнах на масата. Реших да ям, без да паля лампата. Така се чувствах по-добре. Като човек, който си има малка тайна. Като човек, който може да се дистанцира от всички глупости около себе си. Защото какво беше това, ако не пълна глупост? След като съучениците са изместили всичко друго от живота ти — независимо че баща ти изоставя семейството, — всичко друго ти изглежда глупава подробност.

Изядох сандвича и вече мислех да се скрия отново в стаята, когато дочух шум от хола. Някой подсмърчаше и задавен от лигите си, кашляше тихичко. Замръзнах на място.

Чух отново онзи звук, този път последван от вадене на кърпичка от пакет. Промъкнах се до вратата и надникнах вътре.

— Здравей — казах тихо.

— Лягай си, Валъри. Тук съм — чух гласа на мама от тъмната крепост на дивана. Беше глух и тъжен. Звучеше носово, явно носът й беше запушен.

Останах на място. Тя изхълца отново. И отново чух да вади кърпичка. Вместо да се кача на втория етаж, направих две крачки навътре, застанах зад въртящия се стол и опрях ръка на облегалката.

— Добре ли си? — попитах несигурно.

Тя не отговори. Минах пред стола и понечих да седна, но размислих, направих още няколко крачки и коленичих на пода пред дивана.

— Добре ли си? — повторих въпроса си.

Настъпи дълга пауза. Започнах да си мисля, че наистина е по-добре да си легна, както искаше мама. Но преди да се задействам, тя заговори:

— Трябва да хапнеш нещо. Казах на доктор Хелър, че не съм те виждала да се храниш от седмици.

— Слизам всяка вечер и ям. Ако си мислиш, че съм анорексичка, не е така.

— Точно това си мислех — каза тя и аз чух нова вълна от сълзи да я задавя.

Тя подсмръкна тихо и изхлипа. После въздъхна дълбоко.

— Ти отслабна много, не те виждам да ядеш. Какво трябва да си помисля, според теб? Доктор Хелър предположи, че правиш така — ядеш, когато аз не съм в кухнята.

Още една точка за отбора на доктор Хелър. Понякога забравях колко много прави за мен, дори и да не ми го показва. Сигурно е успокоявал мама за какви ли не безсмислици поне стотина пъти.

— Татко отиде ли си? — попитах след малко.

Предположих, че кимна, защото сянката й се размърда.

— Ще живее с нея. Мисля, че така е най-добре.

— Ще ти липсва ли?

Тя пое дълбоко въздух и го изпусна бавно.

— Вече ми липсва. Но не човекът, с когото живях през последните няколко години. Не. Мъчно ми е за човека, на когото някога казах „да“. Не мисля, че ще ме разбереш.

Захапах устната си в опит да реша дали да се разсърдя, че ме отблъсква така. И да помисля дали искам да споря с нея.

— Мисля, че те разбирам — казах. — Ник също ми липсва понякога. Липсва ми времето, когато бяхме като ръка и ръкавица и бяхме толкова щастливи. Знам, че според теб той беше много лош, но не беше така. Ник беше мил и доста интелигентен. Това ми липсва.

Тя издуха носа си.

— Предполагам, че е нормално — каза тя и аз така се зарадвах на думите й, че не намерих какво да отвърна. — Помниш ли… — започна тя и замлъкна. Чух я да вади нова кърпичка и да издухва носа си. — Помниш ли онова лято, когато отидохме в Южна Дакота? Взехме старото комби на дядо ти, напълнихме огромната хладилна чанта със сандвичи и безалкохолни и потеглихме. Баща ти искаше ти и Франки да видите планината Ръшмор.

— Да — отвърнах. — Помня, че ти взе и гърне с нас, ако се наложи да пишкаме по пътя. Франки преяде с раци някъде по пътя, мисля, че беше в Небраска, и повърна на масата.

Мама се засмя.

— Баща ти не миряса, докато не ни заведе до онзи ужасен Корн Палас.

— И в музея на камъните. Аз си мислех, че ще бъде музей на рок музиката, но като влязохме, се оказа, че има само камъни.

— А баба ти, лека й пръст, не спря да пуши през целия път.

И двете се засмяхме, после отново потънахме в мълчание. Пътуването беше ужасно. Едно прекрасно ужасно пътуване.

— Никога не съм искала да сте деца на разведени родители — каза ненадейно тя.

Замислих се над думите й. След малко свих рамене, макар да знаех, че не ме вижда.

— За мен е окей. Татко не обичаше да си стои вкъщи. Може да не е най-добрият баща на света, но не мисля, че заслужава да живее толкова тъжно.

— Ти си знаела — каза мама.

— Да. Видях Брайли, когато отидох в кантората му да го помоля да ме откара до дома. И се досетих.

— Брайли — произнесе бавно тя, сякаш опитваше името й на вкус.

Може би си мислеше, че „Брайли“ звучи по-секси от „Джени“. По-примамващо.

— Каза ли на Франки? — попитах я аз.

— Баща ти му каза. Веднага след като говори с теб. Заявих му, че няма аз да съм тази, която разбива сърцата на децата ни. Стори ми се, че е по-честно сам да ти каже, че се чука с двайсетгодишно момиче. Не искам повече да му върша мръсната работа. Уморих се да съм лошата.

— Франки добре ли е? — попитах аз.

— Не. Той също престана да излиза от стаята си. Страх ме е, че и другото ми дете ще се вкара в неприятности, и не знам… дали ще мога да се справя… сама.

Сълзите удавиха думите й, гласът й издаваше такава безпомощност, такова отчаяние, че и моите очи се напълниха със сълзи. Ако някой минеше край нас и чуеше такъв плач, веднага би помислил, че тази жена е изгубила всичко в живота си. Дали се чувстваше така, както изглеждаше?

— Франки е добро момче, мамо — казах аз. — Излиза със свестни деца. Не е… — „като мен“ дойде ми на езика, но срамът ме възпря и вместо това казах: — Няма да се забърка в неприятности.

— Моля се да е така — отвърна тя. — През повечето време едва успявам да контролирам теб. Аз съм една. Не мога да карам всеки от вас до училище.

— Няма нужда да ме караш повече — казах аз. — Аз съм добре, наистина. Последния път доктор Хелър отбеляза, че имам значителен напредък. И тези уроци при Беа много ми помагат. Работя и по проекта на Ученическия съвет.

Внезапно ме обхвана силен порив да поправя нещо вътре в нея. Толкова ми беше жал! Можех да се закълна, че никога преди това не съм изпитвала подобно нещо към нея. Исках да й върна надеждата, да й върна Южна Дакота.

— Виж, исках да те попитам пускаш ли ме да спя у Джесика Кембъл следващия уикенд — казах, борейки се със спазмите в гърлото си.

— Имаш предвид онова русо момиче, което все идва у нас?

— Да. Тя е в Ученическия съвет и във волейболния отбор. Свестен човек е, гарантирам ти. Всеки ден обядваме заедно. Приятелки сме.

— Ох, Вал! — въздъхна тежко тя. — Сигурна ли си, че искаш да отидеш? Мислех, че мразиш момичета като нея.

Гласът ми се качи с една октава.

— Не е точно така, мамо. През онзи ден… застанах пред нея. Спасих й живота и сега сме приятелки.

Отново настъпи дълга тишина. Мама подсмръкна няколко пъти и звукът беше толкова мъчителен, че изведнъж ми стана трудно да дишам.

— Понякога забравям, че през онзи ден ти беше не само жертва, но и истински герой — долетя гласът й от тъмното. — Виждам само момичето, което написа списък с имена на хората, които искаше да види мъртви.

Удържах на порива да я поправя. Да извикам: „Не съм искала да умрат. И ти никога нямаше да разбереш за този списък, ако Ник не бе загубил тетрадката. Но той я загуби. Ник, не аз.“

— Толкова се увличам, виждайки те като враг, съсипал семейството ми, че забравям момичето, което сложи край на стрелбата. И спаси живота на друго момиче. Никога не съм ти благодарила за това. Нали не съм?

Поклатих глава. Бях наясно, че не може да ме види в тъмното, но се надявах, че ще улови движението на въздуха.

— Тя май наистина ти е приятелка, нали?

— Да. И аз много я харесвам.

Казвайки го, осъзнах, че наистина го мисля, и останах като гръмната.

— Тогава ще отидеш. Трябва да бъдеш с приятелите си. Трябва да започнеш да се забавляваш.

Стомахът ми се сви. Не бях сигурна, че знам как да се забавлявам с тези хора. Тяхната представа за забавление беше съвсем различна от моята.

30.

— Предполагам, че вече знаеш, че татко се изнесе — казах на доктор Хелър, докато изучавах рафтовете с книги зад него.

Той зае обичайната си поза: единия крак през облегалката на стола, десният показалец мързеливо проследява контура на долната устна, очите се взират замислено в мен.

— Майка ти ми каза — кимна той. — Какво мислиш за това?

Свих рамене и вдигнах поглед към фигурките върху горния рафт. Порцеланов слон, незабравими моменти между лекар и дете, парче полиран кварц. Подаръци от клиенти.

— Знаех, че все някога ще стане така. Не бях изненадана.

— Понякога дори и очакваните неща ни нараняват.

— Не знам. Мисля, че преживях липсата му много отдавна. Очаквах да боли, но… по-скоро се чувствам облекчена.

— Разбирам те.

— Между другото, благодаря ти, че успокои мама за анорексията — казах, изоставих библиотечния шкаф и се облегнах назад.

Той кимна.

— Все пак, трябва да ядеш. Знаеш го, нали?

— Знам. И ям. Дори наддадох с едно кило. Не е проблем. Не пазя диета.

— Вярвам ти. Майка ти просто се тревожи за теб. Възрастните невинаги разбират шегите на младите. Позволи й от време на време да те вижда, че ядеш. Съгласна?

— Съгласна — кимнах аз. — Прав си.

Той се усмихна и замахна във въздуха с юмрук.

— Още една точка в моя полза. Трябва да започна да го правя за пари.

Засмях се.

— Ох, щях да забравя. Направила съм нещо за теб — скочих и извадих от раницата си едно платно.

Той вдигна вежди и се наведе напред да го вземе.

— Нямаше нужда — каза, но пое картината и я завъртя в правилната посока.

Беше портрет, който бях нарисувала в студиото на Беа миналата събота.

— Това е невероятно — каза той. После повтори с повече ентусиазъм: — Това наистина е невероятно. Нямах представа, че можеш да рисуваш.

Минах зад него и погледнах в моя „Портрет на Хелър“. Не беше човекът с кестенявата коса и изпълнените със съчувствие очи, когото виждах всяка събота в кабинета му, а истинският, както го виждах аз: спокойно езеро, слънчев лъч и път, идващ от мрачните дълбини, където живеех аз.

— Аз я харесвам — кимнах на себе си. — Много. Веднъж се мотаех наоколо, видях една жена да излиза от студиото до мола, и влязох. Тя ми разреши да рисувам при нея, без да ми взима пари. Започнах и една тетрадка. Там рисувам нещата, както ги виждам в действителност. Не както всички искат да ги видиш, а каквито са в действителност. Много ми помага. Някои хора мислят, че това е нов Списък на омразата, но няма значение. Отговарям им, като рисувам и тях.

Той постави внимателно картината на масата до себе си.

— Може ли да видя тази тетрадка? Искаш ли да ми я донесеш следващия път?

Усмихнах се засрамено.

— Да. Добре, ще я донеса.

31.

Домът на Джесика миришеше на ванилия. И блестеше от чистота, както и микробусът, с който майка й ни докара до тях. Цветовете в къщата бяха взети сякаш от бляскава реклама. Синьо като незабравка, тревистозелено и слънчево жълто, от което ме заболяваха очите, когато се взирах прекалено дълго в него.

Седнахме на масата в кухнята — Джесика, Меган, Чери Менсли, Макензи Смит и аз — и хапнахме още топли солети, приготвени лично от майка й, докато ни е чакала да свършим училище. Тя ни ги поднесе в овална купа с ръчно изрисувани сключени за молитва ръце, заедно с малки чинийки, пълни с горчица, сос за барбекю и топено сирене. Джесика и Чери говореха за Дъг Хобсън, хванат по бели гащи във физкултурния салон след тренировката миналата седмица. Смееха се и тъпчеха солети в устата си толкова безгрижно, че изведнъж ми се стори, че седя в киносалон и ги гледам на екрана. Меган и Макензи четяха статия от някакво списание за новата мода в прическите за тази година. Аз седях в далечния край на масата и хапвах соленки.

Майката на Джесика беше над мивката, усмихваше се на дъщеря си и се смееше с момичетата всеки път, когато те разказваха забавна история, но без да се намесва директно в разговора им. Опитах се да не обръщам внимание на факта, че усмивката й угасва всеки път, когато погледът й попаднеше върху мен.

Приключихме със соленките и се качихме в стаята на Джесика. Тя пусна някаква песен, не я бях чувала. Останалите започнаха да припяват, затанцуваха, заговориха една през друга, издавайки пискливи звуци, каквито се съмнявах, че моите гласни струни можеха да произведат. Седнах на леглото и се загледах в тях, като се усмихвах несъзнателно. Ако в този момент тетрадката беше в мен, щях да нарисувам всяка една, както изглежда в този момент. Като никога, имах усещането, че в този момент виждам действителността.

След малко майката на Джес почука на вратата, подаде глава и обяви, че вечерята е готова, с усмивка, която откри перфектните й зъби. Всички слязохме долу и намерихме домашно приготвена пица. Три вида. Коричката беше перфектна — златиста и хрупкава. Месото беше перфектно изпечено. Зеленчуците — перфектно меки. Количествата чесново масло и сирене също бяха перфектни. Всичко беше прекалено перфектно, за да става за ядене.

Не можех да не се запитам какво би станало с тази жена, ако не бях застанала между Джесика и Ник и тя бе изгубила своето момиченце. Дали щеше да продължи да приготвя перфектни пици, да реди лимони в големи купи за декорация в кухнята и да пали свещи с аромат на ванилия? Не изглеждаше човек, който би насърчавал грубостта. Знаела ли е, че дъщеря й ме наричаше Сестра Смърт преди това? Била ли е разочарована от нея заради поведението й към мен? И от себе си, че е възпитала такава дъщеря? И какво би направила, ако беше моя майка? Кое щеше да я нарани повече — фактът, че дъщеря й е простреляна, или че е била съучастник на стрелеца?

След вечеря се качихме в колата на Джесика и потеглихме. Майка й остана на прага да ни маха с ръка, като че ли бяхме ученици, тръгнали на първата си училищна екскурзия.

Пътят до фермата беше дълъг и посипан с чакъл. Не след дълго вече нямах идея къде сме. Пътувахме по някакъв селски път, за който не бях и подозирала, че съществува.

Къщата на Алекс представляваше стара тухлена постройка, скрита изцяло зад горичка от японски ябълки. През прозорците не се виждаше светлина, това правеше къщата някак зловеща, въпреки че алеята отпред беше пълна с коли.

Щом свихме по алеята, видяхме голяма отворена порта към обширно пасище и Джесика подкара по тревата. Наоколо приличаше на огромен паркинг, сякаш целият град се бе стекъл тук. Джесика приближи автомобила до другите спрели коли, намери място и спря. Изсипахме се навън и отляво ни посрещна надута до дупка музика. Пред нас беше плевнята, вратата беше широко отворена, по тревата играеха светлини в различни цветове.

Смях и весели писъци се издигаха над музиката заедно с типични за фермата звуци — лай на куче, мучене на крави и хор на жаби около езерото.

Джесика, Меган, Макензи и Чери буквално хукнаха към плевнята, възбудени и подскачащи в ритъма на музиката. Тръгнах бавно след тях, дъвчейки долната си устна. Сърцето ми биеше в гърлото, краката ми тежаха, сякаш бяха от олово.

Вътре беше претъпкано, нямаше как да открия Джесика и останалите сред морето от хора. Тръгнах напред, доколкото можех, и скоро се намерих пред огромно корито, пълно с лед и напитки. Имаше предимно бира, но след щателно претърсване в продължение на няколко минути открих бутилка с газирана вода и я измъкнах. След смъртта на Ник не бях пила алкохол и не бях сигурна, че ще мога да се справя.

— Не искаш ли една от тези? — извика някой зад мен. Обърнах се и видях Джош с протегната към мен бира. — Това е купон, човече.

Той взе газираната вода от ръката ми и я хвърли обратно в леда, после изрови друга бутилка бира от коритото и я отвори.

— Ето, вземи — подаде ми я той и се усмихна така, че откри всичките си зъби.

Поех бирата с треперещи ръце. Спомних си Ник. Спомних си времето, когато ходехме заедно на купони. И се кискахме, представяйки си как хора като Джесика и Джош се забавляват на техните партита. Помислих си колко щеше да се разочарова Ник, ако ме видеше да пия бира с Джош. Но вече нямаше значение какво мисли той, защото го нямаше. Тази мисъл промени нещата. Надигнах бутилката и отпих голяма глътка.

— С Джес ли дойде? — изкрещя Джош в опит да надвика музиката.

Кимнах и отпих отново.

Заслушани в музиката, двамата се загледахме в тълпата. Джош допи бирата си и хвърли шишето към камарата от празни бутилки, скрита зад няколко бали сено наблизо. Отиде до коритото и си взе друга, залитайки едва забележимо.

Отпих още една глътка и с изненада видях, че бутилката ми е наполовина празна. Краката и ръцете ми започнаха да се затоплят. Главата ми олекна и аз започнах да си мисля, че купонът е наистина страхотен. Отново надигнах бутилката и заклатих глава в ритъма на музиката.

— Искаш ли да танцуваш? — попита ме Джош.

В първия момент погледнах зад себе си, убедена, че не говори на мен. На онези събрания на Съвета Джош едва поглеждаше към мен. И не бих казала, че се пребиваше да ми предложи стол на масата за обяд. Промяната беше… внезапна.

Той се засмя.

— На теб говоря.

Аз също се засмях. И то не кратко и тихо, което ме изненада още повече. Отново надигнах бутилката. Оказа се празна. Хвърлих я зад балите със сено и извадих нова от леда. Джош я взе от ръцете ми, отвори я и ми я подаде отново.

— Вече не танцувам — казах и отпих. — Кракът ми…

Но когато погледнах надолу, видях, че кракът ми не се различава по нищо от всеки друг крак. И като се замислих, установих, че скоро не бях усещала да тупти. Отново надигнах бутилката.

— Хайде — каза Джош, прегърна ме през раменете и се наведе към мен. — Никой няма да забележи.

Отпих от бутилката и облизах устни. Джош миришеше хубаво. На сапун. От онези мъжки сапуни, които използваше Ник. Изведнъж усетих желание, беше толкова силно, че ме заболя. Почувствах се ужасно самотна, като птица в клетка. Затворих очи и облегнах глава на ръката му. Нещата заплуваха зад затворените ми клепачи. Усмихнах се, отворих очи и изгълтах останалата бира. Хвърлих я върху купчината и хванах ръката му.

— Какво чакаме тогава? — извиках. — Хайде да танцуваме.

Удивих се колко бързо си спомних движенията, върнаха се при мен без никакви усилия. Някога танцуването беше едно от любимите ми неща, а в съчетание с алкохола във вените ми беше много трудно да остана в реалността. Бях танцувала в прегръдките на Ник хиляди пъти и сега си спомних гъделичкането от дъха му по врата ми, спомних си думите в ухото ми, докато ми казваше: „Много си красива. Училищните танци са голяма досада, но поне се уредих да танцувам с най-красивото момиче в даскалото“.

Другото парче беше бавно и аз позволих на Джош да ме притисне плътно до себе си. Облегнах се на гърдите му и затворих очи. Ръкавите на рокерското му яке триеха брадичката ми и аз поглъщах дълбоко този звук, както и миризмата на обработена кожа и грубото й докосване до моята. Затворила очи, можех да си представя, че вдишвам якето на Ник и усещам един от циповете до ухото си. Почти го чувах как ми казва, че ме обича. И винаги ще ме обича.

Фантазията ми беше толкова реална, че когато отворих очи, погледнах в неговите и вместо тези на Ник, видях Джош, се изненадах.

— Мисля, че трябва да глътна малко чист въздух — казах смутена. — Главата ми се върти. Май пих прекалено бързо.

Тръгнахме през тълпата и скоро се оказахме отвън. Пред входа имаше доста деца, целуваха се, пушеха или се натискаха в такт с музиката, достигаща до тях през отворената врата. Ние завихме зад ъгъла към страничната стена на плевнята, там нямаше никой. Джош седна и се подпря на стената, аз се отпуснах до него и прокарах ръце по челото си. Бях започнала да се потя.

— Благодаря ти — казах след малко. — Не съм танцувала не помня откога. Изгубила съм тренинг.

— Няма проблем — отвърна Джош. — Аз също имах нужда от малко почивка — усмихна се той.

Усмивката му беше искрена. Партито наистина беше супер. Нямаше нищо общо с представата, която си бяхме създали с Ник.

Внезапно тревата в близост до нас зашумя, от мрака изникнаха три момчета и тръгнаха към нас. Разпознах единия от тях, беше братът на Меган, Трой. Бях виждала другите двама и друг път с него, но не знаех как се казват.

— Я да видим кой се е скрил тук? — каза Трой, застана пред нас и скръсти ръце на гърдите си. — Закачаш се с гаджето на убиеца, така ли? Голям смелчага си бил. Чух, че стрелбата по хора я възбуждала.

Усмивката на Джош угасна като крушка и той изкриви устни в подигравателна гримаса, която познавах толкова добре.

— С нея ли? Абсурд, човече. Просто я наглеждам. Заради Алекс. Да не вземе да направи нещо.

Думите му се забиха в корема ми като юмрук. Усетих обидата физически. Толкова ме заболя, че сама се изненадах от реакцията си. Как съм могла да си помисля, че Джош ме харесва? Каква глупачка съм била! Не видях действителността каквато е. Старата сляпа Вал в действие. Главата ми забуча, сълзите напълниха очите ми. „Идиотка! — наругах се наум. — Пълна идиотка!“

— Благодаря, но нямам нужда от бавачка — казах, опитвайки се да звуча твърдо, да демонстрирам безразличие, но потрепването на гласа ми ме издаде. Стиснах устни за момент. — Влизай вътре — казах, когато успях да се овладея и да се отдръпна от него. — Аз си тръгвам.

Трой клекна пред мен, стисна коленете ми с ръце и заби поглед в лицето ми. Беше прекалено близо, за да се чувствам добре.

— Да, Джош, може вече да си тръгваш. Аз ще се оправя със Сестра Смърт.

— Окей — каза Джош, стана и се омете набързо. Преди да завие към входа, ме погледна през рамо за последен път. Мога да се закълна, че зърнах съжаление в погледа му, но можех ли да вярвам на очите си вече? Бях най-лошият четец на мисли на света и спокойно можех да дам да напишат на челото ми: НАИВНИЦА.

— Ако тя откачи — каза Трой толкова близо до мен, че косата ми се повдигаше при всяка негова дума от изпуснатия въздух, — ще й отговоря в неин стил.

Той сви пръсти и опря показалец в слепоочието ми, сякаш държеше пистолет. Отдръпнах се изплашено.

— Разкарай се! — извиках и се опитах да стана, но ръката му, опасно близко до раната на бедрото ми, ме стисна още по-здраво. — Ох! Боли ме! Пусни ме, Трой!

— Какво става? — ухили се той. — Май не си толкова смела без гаджето си. — Устните му се доближиха толкова близо, че усетих малки капчици слюнка по лицето си. — Алекс ми каза, че ще дойдеш на купона. Но както виждам, новите ти приятелчета нямат желание да бъдат с теб на танците.

— Алекс не ми е приятел. Тук съм с Джесика — отвърнах аз. — Няма значение. И без това си тръгвах. Пусни ме.

Пръстите му се забиха дълбоко в бедрото ми.

— Сестра ми беше в кафенето — изсъска той. — Благодарение на теб и на изперкалото ти гадже видя приятелите си да умират пред очите й. И досега сънува кошмари. Той си получи заслуженото, но ти мина метър. Това не е честно. Ти също трябваше да пукнеш, Сестро Смърт. Всички мислят така. Я се огледай. Къде е Джесика, щом казваш, че държи на теб? Дори и онези, с които си дошла, не те искат.

— Пусни ме! — казах отново и се опитах да махна пръстите му от себе си. Но той ги заби още по-дълбоко.

— Знаеш ли, гаджето ти не е единственият, който има оръжие. — Той стана бавно, бръкна в колана на дънките си и извади нещо малко и черно. Насочи го към мен и лунната светлина го огря. Ахнах и се притиснах в стената.

— Такова оръжие ли използва оня психар? — попита той и огледа замислено пистолета. После го насочи към крака ми. — Познаваш ли го? Не е трудно човек да се снабди с такова сладурче. Баща ми крие своя между гредите в мазето. Ако искам, мога да пратя няколко души на небето, както направи Ник.

Отместих поглед и се опитах да се стегна, да събера сили, да стана и да избягам. Но очите ми не можеха да се откъснат от блестящия метал в ръцете на Трой, крайниците ми омекнаха, мускулите ми останаха неподвижни. Ушите ми започнаха да звънят като в деня на стрелбата и изведнъж усетих, че не ми достига въздух. Образите от Парламента нахлуха в съзнанието ми.

— Спри — успях да прошепна. Сълзите ми потекоха и аз ги изтрих с треперещи ръце.

— Стой настрана от сестра ми и приятелките й — каза той.

— Това е тъпо, Трой — намеси се един от приятелите му. — Хайде, че изгубих настроение. Знаеш, че това чудо дори не е заредено.

Трой се втренчи в мен. На лицето му бавно изгря усмивка. Завъртя пистолета пред очите ми и се изсмя, сякаш всичко това беше една голяма шега.

— Прав си — каза на приятеля си. — Да тръгваме.

Пъхна пистолета обратно в колана и тримата завиха към входа за плевнята.

Останах седнала на земята. Гърлото ми произведе странен звук, не точно плач, не точно стон, а нещо между тях. Имах чувството, че всеки момент в очите ми ще се съберат толкова сълзи, че ще ги пометат от орбитите им. В главата ми беше останала една-единствена мисъл — да се махна от там. Изправих се на крака и се затичах през пасището към пътя, тичах с всички сили въпреки болката в бедрото. Всеки път когато раненият крак стъпваше на земята, цялото ми тяло започваше да пулсира.

Продължих да бягам, докато гърдите започнаха да ме болят от липса на въздух, после продължих да вървя, първо по покрития с чакъл път, после и по павирания, следвайки посоката към магистралата. Спрях за малко, седнах и опрях гръб в ниската ограда до езерото да си поема дъх и да дам възможност на крака ми да почине. Допълзях до водата, легнах по корем и наплисках лицето си със студената вода. После седнах, дънките ми попиха калта от земята, но на мен не ми пукаше. Загледах се в небето. Беше ясно и изпълнено с обещания.

Най-после стигнах до магистралата и от там се добрах до бензиностанцията. Извадих телефона си и набрах номера на татко. Онзи, който добавих към контактите си последен, мислейки си: „Никога няма да го набера. Никога няма да му се обадя“.

След второто повикване той отговори.

— Татко — извиках аз. — Можеш ли да ме прибереш?

32.

Татко дойде по пижама, напрегнат и със стиснати зъби, ръцете му държаха здраво волана. Не ме погледна, докато сядах на седалката до него, продължи да се взира пред себе си със здраво сключени челюсти.

— Пила ли си? — попита ме, докато завиваше от паркинга на бензиностанцията към магистралата.

Кимнах.

— По дяволите, Валъри! — извика той. — Затова ли ме извика? Защото си пияна?

— Не — въздъхнах аз и подпрях глава на облегалката. — Не съм пияна.

— Подушвам алкохола.

— Изпих две бири. Моля те, не казвай на мама. Моля те! Това ще я убие.

Той ме погледна и аз прочетох в очите му: „А мен?“, но изведнъж се разколеба. Може би осъзна, че не само аз убивам мама. Той също носеше вина за смъртта на мечтите й.

— Не мога да повярвам, че те е пуснала на купон — измърмори под носа си.

— Може би се опитва да ми гласува доверие.

— А не бива — стрелна ме с поглед той и натисна газта.

Продължихме в мълчание. Ръцете му потръпваха от погнуса на всеки няколко секунди. Загледах се в него, смаяна от видяното. Как стигнахме до тук? Как така този човек, който носеше невръстната си дъщеря на ръце и целуваше бузите на мъничкото й лице, сега бе твърдо решен да я изхвърли от живота и сърцето си? Как така дори когато тя потърси помощ от него — „Моля те, татко, ела да ме вземеш! Ела да ме спасиш!“ — единственото, което излезе от устата му, бяха обвинения? Как същата тази дъщеря можеше да погледне към него и да не усети нищо друго, освен презрение, омраза и желание да го обвини, защото той излъчваше тези чувства толкова дълго време, че зарази и нея?

Дали от алкохола, или от стреса от заплахите на Трой, а може би и от двете, но по някаква причина не успях да потисна гнева си. Усещах как вилнееше в мен и разбъркваше вътрешностите ми. Той беше мой баща. Трябваше да ме защитава, най-малкото да се разтревожи, когато дъщеря му се обажда посред нощ от някаква си бензиностанция и го моли да й помогне.

— Защо? — извиках, преди да мога да се спра.

Той отново ме погледна.

— Какво защо?

— Защо мама не бива да ми вярва? Защо толкова ожесточено убеждаваш себе си и света, че съм лоша? — Взрях се в профила му, внушавайки му да се обърне към мен. Но той не се обърна. — Напоследък се справям доста добре, но теб не те е грижа.

— Но ето че отново се забърка в неприятности.

— Не знаеш какво се случи тази вечер — извиках пискливо. — Просто си сигурен, че щом става дума за мен, аз съм виновна за нещо. Можеше поне да се престориш, че си разтревожен. Или да се опиташ да разбереш какво е станало.

Той се изсмя саркастично.

— Да ти кажа ли какво разбирам? — попита той. В гласа му се прокрадна нотка на адвокатска хапливост. — Разбирам, че щом те оставят сама на себе си, ти веднага си навличаш неприятности, ето какво разбирам. Разбирам, че докато се опитвам да прекарам една спокойна и приятна вечер с Брайли, ти нахлуваш в нея и разваляш всичко.

Отметнах глава и изсумтях насмешливо.

— Извинявай, че ти наруших идеалната вечер с идеалната малка Брайли — казах заядливо. — Извинявай, че те притеснявам с проблемите на истинското ти семейство. Но ако…

Гласът му гръмна в колата и прекъсна думите ми.

— Разбирам, че майка ти те оставя да си правиш каквото поискаш. Ако аз бях вкъщи, щеше да отидеш на парти на куково лято.

Очите ми се разшириха.

— Но ти не беше вкъщи, татко. Там е работата. Никога не си бил. Дори и когато беше вкъщи, мислено пак не си бил там. Брайли не е твоето семейство. Аз съм твоето семейство, аз! Брайли е просто… глупава забежка.

Татко удари волана и лексусът зави рязко към края на пътя. Гумите на автомобила зад нас изскърцаха, докато спираше, и шофьорът наду клаксона. После ни заобиколи бавно, гледайки кръвнишки към татко. Но той изобщо не забеляза. Спря на отбивката и излезе. Направи няколко големи крачки, дойде от моята страна и отвори вратата, хвана ме за рамото и ме дръпна с невероятна сила към себе си. Изписках и едва не паднах, докато стъпвах на земята.

— Слушай, млада госпожице — каза през зъби той. — Време е да проумееш. Твоят живот беше доста добър, но ти го прецака. На мен ми писна… — Докато казваше „на мен ми писна“, се затресе целият, между стиснатите му зъби излезе слюнка и се залепи за брадичката ми, — … писна ми да съсипваш живота на всички останали. Или ще се стегнеш и ще започнеш да се държиш прилично, или ще те зарежа на улицата, чуваш ли ме?

Загледах го с широко отворени очи. Усещах, че дишах накъсано и плитко и не ми достига въздух. Рамото, което баща ми стискаше, ме болеше силно, кракът ми започна да трепери. Гневът ми се изпари. Бях прекалено изплашена, за да се ядосвам. Кимнах безмълвно.

Той се поуспокои, но не напълно. Продължи да говори рязко през стиснатите си зъби:

— Добре. Сега ще те заведа у дома, при Брайли, която, харесва ли ти, или не, също е мое семейство, и те съветвам да не се заяждаш с нея. Но ако смяташ, че не можеш да се държиш нормално дори и една нощ, ще те закарам право вкъщи. Но ще ти дам само пет минути да си събереш багажа и да идеш на майната си. Да оставиш на мира това семейство. Точка по въпроса. Не те съветвам да ме пробваш.

Една сребриста кола приближи и забави, човекът до шофьора нави стъклото и се показа. Беше жена, лицето й издаваше любопитство и тревога.

— Всичко наред ли е при вас? — извика тя.

Никой от нас не помръдна, двамата стояхме един срещу друг, кръстосали погледи, със скрити в сянката на автомобила тела.

Най-после татко пое дълбоко въздух през тръпнещите си ноздри, пусна рамото ми и вдигна поглед.

— Добре сме. Всичко е наред — извика към нея и мина пред колата.

— Госпожице — надигна се тя. — Добре ли сте? Искате ли да се обадим на някого?

Обърнах се бавно, сякаш бях под вода. Тя държеше мобилен телефон в ръката си и го размахваше, за да мога да го видя, после, без да изпуска татко от поглед, отвори вратата и излезе. Част от мен искаше да изтича към нея, да се шмугне на задната седалка и да я остави да ме отведе далеч оттук. Където и да е.

Но това, което направих, бе да поклатя глава.

— Добре съм, благодаря — казах, вдигнах ръка и оправих набрания ръкав на блузата си там, където татко бе забил пръсти в мен.

— Сигурна ли сте? — попита тя. Колата й тръгна бавно напред.

— Да — кимнах аз. — Добре съм.

— Окей — каза несигурно тя. — Приятна вечер.

Без да откъсва поглед от мен, вдигна стъклото и шофьорът подкара напред. Скоро колата изчезна в нощта.

Разтреперана, подпрях ръка на капака, за да се успокоя. Сърцето ми биеше като бясно в гърдите, зави ми се свят. Поех няколко дълбоки глътки въздух и се опитах да спра тремора, преди да седна обратно в колата и да затворя след себе си. Останалата част от пътя бе измината в пълно мълчание.

Когато стигнахме до новия дом на татко, Брайли, увита плътно в розов пеньоар, ни чакаше на вратата. Видя ме и бързо премести изплашените си очи върху татко.

— Какво става? — попита тя.

Той хвърли ключовете на масичката отстрани и продължи напред. Тръгнах след него, шарейки с изплашени очи из коридора. Къщата определено беше в стил „татко“, въпреки че не видях нито една от неговите вещи. Те бяха в моята къща. Но тези тук можеха със същия успех да минат за негови. В ъгъла на хола имаше телевизор с голям плосък екран, мебелите бяха кожени — черни, а зад тях видях два огромни библиотечни шкафа, пълни с книги. На масичката за кафе бяха сложени две чаши за вино и във всяка от тях имаше по малко червена течност. Представих си ги двамата по пижами да гледат шоуто на Летерман и хванати за ръце, да пийват по чашка преди лягане. Представих си как в същия момент телефонът звъни. Дали Брайли е извъртяла очи, когато той е излязъл за мен? Дали се е опитала да го разубеди?

Чух зад ъгъла врата на хладилник да се отваря и затваря, но останах неподвижна в средата на хола под внимателния поглед на Брайли.

— Ела — каза тя и ме докосна леко по рамото, но не с нежността, с която баща ми бе докоснал нейното в кантората си. Онова докосване ги издаде. — Ще ти намеря пижама.

Тръгнах след нея и двете влязохме в красиво подредена спалня. Тя ми даде знак да седна на леглото и зарови из шкафа за пижама.

— Ето — подаде ми една, изправи се, сложи ръце на кръста и ме изучи с поглед.

— Той е твой баща — каза тихо. — Има право да знае какво се е случило.

Примигнах и забодох поглед в скута си.

— Може би ще ти е по-лесно да споделиш с мен? — попита тя. Не го каза назидателно, нито се опита да бъде изкуствено мила и аз оцених това. Ако беше пристъпила да прибере косата зад ухото ми, да ме потупа по гърба или нещо подобно, щях да се затворя. Но тя просто седна до мен, сложи ръце на дюшека от двете си страни и каза:

— Разкажи ми и аз ще му предам. Така или иначе, той трябва да знае. Не можеш да останеш тук, ако не му кажеш. Аз самата ще извикам майка ти.

И аз й разказах всичко. Тя не ме прекъсна, докато говорех, и не се опита да ме прегърне, когато свърших. Просто седеше, поглаждаше пеньоара си по коленете и слушаше. После каза:

— Банята е вляво. Може там да се преоблечеш.

И излезе.

В следващия момент, когато се осъзнах, се видях седнала с кръстосани крака на кожения диван да пия млякото, което тя стопли за мен, и да слушам разговора им в кухнята.

— Тя не бива да го оставя без последствия — шепнеше Брайли от там. — Знаеш го.

— Тя се страхува, не го ли разбираш? — чух гласа на татко. Той не си правеше труда да шепне. — Освен това, не мисля, че ще ме послуша, каквото и да й кажа тази вечер. Това трябва да ти е ясно.

Част от мен трябваше да се радва, че се карат. Че успях да забия клин между щастливите влюбени. И че въпреки заплахите му, аз бях тази, която щеше да се смее последна. Но не можех. Чувствах се вцепенена от умора. И глупава. Ужасно глупава.

— Достатъчно трудно й е в училище. Момчето не я е наранило. Вече не учи в това училище. Завършило е — каза татко.

— Не е там работата, Тед. Той я е изплашил. Изкарал й е ангелите. И има оръжие.

— Но не е било заредено. Дори не е сигурно, че е било истинско оръжие. Освен това… не е наша работа. Нека майка й да се оправя, ако Валъри изобщо реши да й каже. Джени я е пуснала да излезе; тя трябва да си понесе последствията.

— Тя има нужда от родител сега, Тед.

— Но ти не си й родител — извика баща ми.

Отворих уста от смайване. Сърцето ми се сви от жал за Брайли. Сигурно бе отреагирала, защото той изведнъж снижи глас, контролирайки гнева си.

— Съжалявам… Съжалявам. Знам, че искаш да бъдем като едно семейство, но мисля, че е прекалено рано. Ти не си неин родител още. Само аз.

— Тогава се дръж като такъв — дойде твърдият отговор, после се чуха стъпки, звук на чехли по паркета в коридора и накрая затваряне на врата.

Чух татко да въздиша в кухнята. После други стъпки, по-тежки. Татко дойде в хола.

— Сутринта ще те откарам вкъщи — каза сдържано той. — Онова момиче, у което е трябвало да прекараш нощта… Не мислиш ли, че ще се обади на майка ти, когато разбере, че те няма?

— Аз й звъннах и й казах, че не ми е добре, затова съм те накарала да дойдеш и да ме вземеш. Няма да ме търси.

Той кимна.

— Виж — въздъхна отново и потърка челото си. — Като адвокат ти казвам, че трябва да съобщиш в полицията за това момче. Че те е заплашило с пистолет, пък ще видим какво ще стане. Добре е да го имат като сигнал.

— Ще си помисля — отвърнах.

— Добре го обмисли — каза той и наведе замислено глава. След малко я вдигна и добави: — И… трябва да кажеш на майка си.

— Знам — отвърнах, но в себе си реших, че няма да й казвам нищо. Това парти беше нейната Южна Дакота. А и като се замислих, реших, че той може да е прав. Не бях някакъв специалист по оръжията, нали? Може и да беше играчка. Откъде да знам?

Той се обърна, готов да напусне стаята.

— По-добре си лягай — каза и посочи към възглавницата и одеялото на дивана до мен. — Утре ще станем рано и веднага ще те откарам вкъщи. Имам много работа.

Угаси централната лампа и холът потъна в мрак. Облегнах се назад, вдигнах глава и започнах да изучавам тавана, докато ме заболяха очите. Не смеех да ги затворя от страх да не се повторят образите от случилото се тази вечер. Умът ми и без това пазеше достатъчно страшни картини. Едно беше сигурно: беше ми дошло до гуша да се страхувам. Но от това място, който и път да изберях, щеше да е павиран с още и още страх.

И още нещо се изясни тази вечер. Баща ми никога нямаше да се върне. Нямаше смисъл да опитвам повече. Той вече бе взел решение за мен.

На сутринта ме натовари в лексуса и ме отведе у дома. Никой от нас не проговори, докато не спряхме до ръба на тротоара пред нас. Беше много рано, небето още сивееше и къщата изглеждаше заспала.

— Кажи на Франки, че ще ви взема в събота сутринта — каза той. — Ще отидем да хапнем някъде.

Кимнах.

— Ще му кажа, но аз ще си остана у дома.

Той обмисли чутото и потърси очите ми. Вгледа се в тях и кимна.

— Не съм изненадан.

33.

Изчаках татко да си тръгне, качих се на пръсти в стаята си, легнах по корем на леглото и заспах. По някое време мама влезе да ми каже, че е време за терапията, но аз я отпратих, като й обещах да преместя часа при доктор Хелър за довечера. Излъгах я, че съм останала до късно с Джесика и трябва да поспя още малко.

Но след като си тръгна, се обърнах по гръб и за втори път от няколко часа насам забих поглед в тавана. Не можах да заспя. Повъртях се още малко, но накрая станах и я помолих да ме закара при Беа.

— Божичко! — плесна с ръце Беа и се вгледа в лицето ми, когато един час по-късно влязох в студиото й. — Олеле!

Не каза нищо повече. Върна се към работната маса, където правеше някакво бижу. От време на време клатеше съжалително глава и цъкаше с език.

Аз също не й казах нищо. Исках да ме оставят на спокойствие. Исках да рисувам, да се освободя от всичко натрупано в мен.

Извадих от шкафа ново платно, сложих го на статива и се загледах в него. Взирах се толкова дълго, че по едно време ме хвана страх, че мама ей сега ще дойде да ме вземе, а аз още не бях започнала. Нямаше да има какво да й покажа, освен чисто платно, съдържащо хиляди образи, но само за мен.

Най-после хванах четката и я вдигнах над палитрата, без да знам кой цвят да избера.

— Знаеш ли — измрънка под носа си Беа, хвана с ноктите си едно блестящо зелено мънисто от кутията пред себе си, измъкна го и го наниза на недовършената гривна, — някои хора мислят, че четката прави картината. Колко заблудени са тези хора!

Вгледах се в четката. Ръката ми започна работа без команда, както бе правила много пъти преди това. Обгърнах четката така, че космите да са в дланта ми. Усетих ги да се извиват в шепата ми.

Опрях върха на дръжката в платното и натиснах. Първо леко, после все по-силно. Дръжката потъна в платното и направи малка дупка в центъра. Издърпах я и огледах дупката, после направих още една, на няколко сантиметра от първата.

Бих излъгала, ако кажа, че знаех какво правя. Нямах никаква идея какво искам да създам, докато работех. Знаех само, че ръцете ми си вършат работата и че с всеки нов пробив на платното душата ми се изпълваше с невероятно облекчение. Скоро дупките станаха десет. Оцветих ги в червено. Около тях сложих много черно, пръснах и няколко водни капки, които изглеждаха като следи от сълзи.

Седнах на трикракото столче и огледах работата си. Беше мрачно, грозно, диво. Като лице на чудовище. Или може би гледах собственото си лице? Не можех да преценя. На кого беше това лице? На нещо тъмно и зло. Или беше моето?

— И двете — измърмори Беа, сякаш бях задала въпроса си на глас. — Разбира се, че и двете. Но не би трябвало да е. Боже мой, разбира се, че не.

Изведнъж разбрах какво трябва да направя. В известен смисъл Трой беше прав. Аз не бях за там. Не бях за Джесика, не бях за Меган, още по-малко за Джош. Не ми беше мястото на този купон. Не ми беше мястото в Ученическия съвет. Нито при Стейси и Дюк. Нито при родителите ми, които страдаха толкова много.

Кого заблуждавах? Никога не съм била напълно и за Ник. Защото го предадох, накарах го да си мисли, че вярвам в това, в което вярваше той, че ще бъда до него, независимо какво би направил, дори и да убиеше.

Беа грешеше. Аз бях и двете — и чудовището, и тъжното момиче. И не можех да ги разделя.

Пуснах четката на пода. Тя изтрака по дървото, капки боя хвръкнаха към дънките ми. Тръгнах към вратата и се опитах да не слушам окуражителните думи, които Беа крещеше след мен.

34.

— Не може да ни изоставиш сега — горещеше се Джесика. На челото й се появи дълбока бръчка и издаде раздразнението й. — Остават само няколко месеца. Имаме нужда от теб. Ти се ангажира вече.

— Обаче вече не съм ангажирана. Махам се и точка — отвърнах, заключих шкафчето си и тръгнах към вратата.

— Господи, какъв ти е проблемът? — спусна се след мен тя и изсъска в гърба ми. За миг ми се стори, че старата Джесика напира да излезе на повърхността и чух в главата си истинския въпрос: „Какво ме гледаш, Сестро Смърт?“. Това улесни нещата.

— Даскалото ми е проблем — казах през зъби. — Скапаните ти приятели също са ми проблем. Искам да ме оставите на мира. Искам просто да завърша и да се махна от тук. Защо не можеш да разбереш? Защо винаги ме притискаш да съм каквато не съм?

Продължих напред, без да й дам възможност да ме настигне.

— Кога ще престанеш с това „Аз не съм една от вас“, Валъри? Колко пъти да ти повтарям, че си. Мислех, че сме приятелки.

Спрях, обърнах се и я погледнах в очите. Това беше грешка. Чувствах се ужасно виновна. Виждах болката в очите й, но знаех, че трябва да се откача от нея. Да се махна от Ученическия съвет. От Меган. От Алекс Голд, който ме ненавиждаше и се страхуваше толкова много от мен, че ми бе изпратил Джош за бавачка, а Трой ме бе заплашил. Трябваше да си спестя болката и объркването.

Не можех да разкажа на Джесика какво се бе случило на купона. Тя вече бе доказала, че е готова на всичко, като бе принудила Меган да се сприятели с мен. Вероятно щеше да разбие вратата на Трой и да го арестува. Виждах, че е готова да накара всички в гимназията да ме приемат, независимо дали го искат, или не. Но на мен ми бе дошло до гуша да бъда неин проект за благотворителност. Винаги под подозрение, винаги в светлината на прожекторите. Не можех повече.

— Сгрешила си. Не сме приятелки. Правех всичко само защото се чувствах виновна за тетрадката. Те не ме искат, Джесика. Аз също не искам да съм там. Ник не можеше да понася тази групичка, аз също.

Лицето й пламна.

— Ако не си забелязала, Ник е мъртъв, Валъри. Вече няма значение какво е мислел. И ако трябва да съм честна, никога не е имало значение, освен за няколко минути през онзи втори май. Но аз си мислех, че ти си различна. По-добра. Ти ми спаси живота, забрави ли?

Присвих очи и ги впих в нейните, като се опитвах да демонстрирам равна на нейната самоувереност.

— Не си ли разбрала още? Не съм искала да спася точно теб. Целта ми беше той да спре да стреля. На твое място можеше да е всеки друг.

Тя не издаде емоциите си, само дишането й стана рязко и накъсано. Гърдите й започнаха да се повдигат и отпускат в невъзможен ритъм.

— Не ти вярвам — каза след малко. — Не вярвам на нито една твоя дума.

— Може да не вярваш, но това е истината. Съветвам те да завършиш онзи проект без мен.

Обърнах й гръб и тръгнах напред. Вече протягах ръка към стъклената врата, когато гласът й ме спря:

— Мислиш ли, че за мен е лесно? — извика тя.

Обърнах се. Тя стоеше там, където я бях оставила. На лицето й бяха изписани толкова много и различни емоции, че не можах да го позная. Пусна раницата на земята и тръгна към мен, сложила ръка на гърдите си.

— Не е така. Все още сънувам кошмари. Все още чувам изстрелите. Все още… виждам Ник всеки път, когато те погледна. — Тя се разплака. Брадичката й се набръчка като на малко дете, но гласът й звучеше стабилен и силен. — Преди… не те харесвах. Няма как да променя това. После се наложи да се боря с приятелите си, за да те включа. Да се боря и с родителите си. Но поне се опитвам.

— Никой не е искал това от теб — отвърнах аз. — Никой не е искал да ме правиш своя приятелка.

Тя заклати глава.

— Грешиш. Втори май го поиска от мен. Аз оцелях и това промени всичко.

— Ти си побъркана — казах, но гласът ми потрепна, несигурен, виновен.

— А ти си егоистка — отвърна тя. — Ако си тръгнеш сега, значи си просто една егоистка.

Направи няколко крачки към мен, но в този момент единствената мисъл в главата ми беше да избягам оттам, без значение дали щях да изляза егоистка. Бутнах вратата и изхвърчах навън. Скочих в колата на мама и потънах на седалката. Дробовете ми натежаха, стана ми студено. Брадичката ми затрепери и нещо ме стисна за гърлото.

— Тръгвай — казах и мама подкара към къщи.

35.

— Продължаваш да мълчиш? — каза доктор Хелър и се настани на стола си. Подаде ми кока-колата и аз я поех, без да отговоря. Не бях обелила и дума, откакто дойде да ме вземе от приемната. Не му отговорих, когато ме попита искам ли кола, нито когато ми каза, че ще отиде да вземе нещо за пиене за мен и за себе си и веднага се връща. Седях сърдита на дивана, облегната назад, със скръстени пред себе си ръце и мрачно изражение.

Двамата поседяхме известно време в пълна тишина.

— Донесе ли ми онази тетрадка? Много искам да видя рисунките ти — каза той.

Поклатих отрицателно глава.

— Искаш ли да изиграем една партия шах?

Станах от дивана и седнах срещу него пред шахматната дъска.

— Знаеш ли — каза бавно той, правейки първия си ход, — започвам да си мисля, че нещо те ядосва.

Той вдигна поглед към мен и се усмихна.

— Някога четох една книга за човешкото поведение. Затова познавам безпогрешно, когато някой е ядосан.

Не отговорих нито на думите му, нито на усмивката. Огледах фигурите на дъската и направих своя ход.

Продължихме да играем в мълчание. Бях твърдо решена да не кажа нито дума. Да се скрия отново в онова удобно място, тихо и самотно, което ме спасяваше в болницата. Да се свия в себе си и да продължа да се свивам, докато изчезна. Да не говоря никога повече. С никого. Но с доктор Хелър беше трудно да се мълчи. Той питаше прекалено много. И беше толкова безопасен.

— Искаш ли да ми кажеш нещо по този въпрос? — попита той и преди да мога да реагирам, сълзите намокриха лицето ми.

— Джесика и аз вече не сме приятелки — казах. Извъртях очи и избърсах ядосано бузите си. — Нямам представа защо се разплаках за това. Ние никога не сме били истински приятелки. Толкова е глупаво!

— Защо стана така? — попита той, заряза играта и се облегна назад. — Да не би накрая да е решила, че си прекалено загубена, за да й бъдеш приятелка?

— Не — почти извиках. — Джесика никога не би казала такова нещо.

— Тогава защо? Може би Меган?

— Не.

— Джини?

— Не съм виждала Джини от онзи първи ден в училище.

— Хм — поклати глава той и се загледа замислено в дъската пред нас. — Значи причината е в теб?

— Тя още иска да е моя приятелка. Но аз не мога.

— Защото се е случило нещо?

Погледнах го косо. Беше скръстил ръце и прокарваше палец по долната си устна, както правеше винаги когато измъкваше информация от мен. Въздъхнах.

— Това няма нищо общо с причината, поради която разкарах Джесика.

— Просто съвпадение? — обади се той.

Не отговорих. Поклатих глава и оставих сълзите да се стичат свободно надолу.

— Просто искам това да свърши. Искам целият театър да свърши. Така или иначе, никой няма да ми повярва — прошепнах аз. — На никого не му пука.

Доктор Хелър се наведе напред и се загледа дълбоко в очите ми.

— На мен ми пука. И за двете.

Повярвах му. Ако на някого му пукаше какво бе станало на партито и какво бе направил Трой, това безспорно беше доктор Хелър. И онова, което ми се струваше удобно да държа в себе си само преди седмица, сега изведнъж натежа като воденичен камък в мен и заболя, наистина заболя.

Разказах му всичко. Той седеше на стола и ме слушаше, очите му се разширяваха все повече, мускулите му се стягаха, докато говорех. Когато свърших, заедно се обадихме на полицията, за да разкажа за Трой. Обещаха, че ще проверят нещата. Вероятно не можеха да направят нищо повече. Особено като се има предвид, че не бях сигурна дали оръжието беше истинско. Но не ми се изсмяха. Не казаха, че си го заслужавам. Не ме обвиниха в лъжа.

Когато сеансът свърши, доктор Хелър ме изпрати до приемната. Мама седеше сама и четеше списание.

— Сега трябва да кажем на майка ти какво се е случило — каза той.

Мама вдигна поглед и ни погледна изплашено. Устните й оформиха едно „о“, докато местеше поглед от мен към него и обратно.

— А ти ще си налягаш парцалите и ще се стегнеш — погледна ме строго той. — Не може да зарежеш всичко сега. Аз няма да го позволя. Ти измина труден път. Но имаш още много работа.

Обаче аз не бях в настроение за работа и когато се прибрах, намерих сили само да се просна на леглото и да заспя.

По пътя разказах всичко на мама, включително и за избухването на татко на магистралата, когато ме отвеждаше от онази ферма. Тя ме изслуша безстрастно, сякаш не проявяваше интерес към всичко това, и когато свърших, не каза нищо. Но щом се прибрахме, веднага се обади на татко. Изкачих стълбата, заслушана в гласа й, ядосан и обвиняващ, който веднага започна да го упреква, че е знаел, но не й е казал нищо. Че ме е откарал у тях, без да й се обади. И най-важното, че не е у дома, където му е мястото.

След малко чух външната врата да се отваря и мърморенето на мама се поднови. Отворих тихо вратата и надникнах през перилата. Татко стоеше в коридора с ръце на хълбоците и гледаше ядосано.

Забелязах, че е в спортни дрехи, което беше странно, защото беше работен ден, а той никога не напускаше кантората си, преди да се стъмни. Но щом се загледах, видях няколко петна от боя по ризата и реших, че днес сигурно не е ходил на работа, за да боядиса апартамента на Брайли. Техният апартамент. Върнах се, затворих вратата и отидох до прозореца. Брайли седеше в колата и го чакаше.

Мама продължи да шепне и да нарежда загрижено.

— Какво да направя?

Кратка пауза и после неговият глас:

— Върни я в лудницата, ето какво ще ти кажа. Изобщо не вярвам на оня психиатър, дето ги разправя, че имала напредък.

Малко след това външната врата се затвори с трясък. Отново застанах на прозореца и го проследих с поглед. Той се качи в колата и отпраши с Брайли.

Не мина много време след излизането му, и усетих движение пред вратата. Франки бе отворил безшумно вратата и седеше, облегнат на рамката. Изглеждаше някак по-възрастен с късата си, блестяща от гела коса и дългата риза, закопчана донякъде над маркова тениска и избелели дънки. Лицето му беше неестествено спокойно и невинно, постоянните розови петна по бузите му придаваха вид на засрамен. Може би наистина беше засрамен. Предвид живота, който трябваше да води.

Откакто татко се изнесе, Франки почти се пренесе у своя най-добър приятел Майки. Бях дочула мама да казва на майката на Майки, че й трябва време да оправи нещата с голямата си дъщеря и много била благодарна, че приемали Франки в дома си. Предположих, че промяната у брат ми се дължеше на времето, прекарано с Майки. Майката на приятеля му беше от онези перфектни родители, които не биха допуснали детето им да ходи с пънк прическа, още по-малко да стреля в училище. Франки беше добро дете. Дори и аз го отчитах.

— Здрасти — каза той. — Добре ли си?

Кимнах и седнах.

— Да, добре съм. Само малко уморена.

— Наистина ли ще те изпратят отново в болница?

Извъртях очи.

— Това са глупости. Той просто иска да ме разкара от живота си.

— Трябва ли да се връщаш? Искам да кажа, луда ли си?

Сподавих смеха си. Всъщност засмях се мъничко и главата веднага ме заболя. Не. Не бях луда. Поне аз така си мислех.

— Просто са ядосани в момента — казах аз и поклатих глава. — Ще го преживеят.

— Ако отидеш… — започна той, но спря и потропа по таблата на леглото с изгризаните си нокти. — Ако отидеш, ще ти пиша.

Прииска ми се да го прегърна. Да го утеша. Да му кажа, че няма да се наложи, защото няма да ходя в някаква си тъпа лудница. Просто ще стоя настрана от татко и той ще се успокои. Исках да му кажа, че семейството ни ще се оправи. Всичко ще се промени към по-добро.

Но не казах нищо от това. Не казах нищо, защото така ми се стори по-добре. А и можех ли да зная как ще се развият нещата?

Лицето на Франки изведнъж светна.

— Татко ще ми купи бъги — каза развълнувано. — Вчера говорихме по телефона. В неделя ще ме вземе да ми покаже как да го карам. Не е ли страхотно?

— Страхотно е — казах, опитвайки се да звуча възторжено. Зарадвах се да го видя усмихнат и развълнуван отново, въпреки че не повярвах дори за миг, че татко ще му купи нещо. Това щеше да бъде прекалено… бащинско, а ние и двамата знаехме, че нашият татко не е по бащинските работи.

— Ти също ще можеш да го караш — каза Франки. — Ако… отидеш някога у татко.

— Благодаря. Ще бъде готино.

Той се повъртя още малко, както правят момчетата, когато им се налага да стоят някъде, без да знаят какво да предприемат. Ако бях добра сестра, щях да му кажа да тръгва, да отиде при неговите си забавления. Но всъщност нямах нищо против да поседя още малко с него. Той излъчваше нещо, което ме караше да се чувствам добре. Надежда.

Но не успях да го задържа дълго.

— Добре. Трябва да тръгвам към Майк — каза той и стана. — Тази вечер ще ходим на църква. — Той наведе глава, сякаш да ходи човек на църква, е малко излагащо. — Ами… ще се видим — измънка смутено и изчезна.

Потънах отново между възглавниците и се загледах в галопиращите за никъде коне на тапета. Затворих очи и се опитах отново да си представя, че яздя един от тях, както си представях като малка. Но не успях. Виждах само как конете се дърпат от мен и ме хвърлят от гърбовете си на твърдата земя. Те имаха лица — на татко, на господин Ангерсън, на Трой. На Ник. Моето.

След малко се обърнах по гръб и забих поглед в тавана. Изведнъж осъзнах, че трябва да направя нещо. Не можех да променя миналото. Но ако исках да се усетя отново цяла, трябваше да се сбогувам с него. „Утре — казах си, — утре е денят.“

36.

Не бях ходила на гроба на Ник, но знаех точно къде е. През първите няколко месеца след стрелбата пускаха кадрите от погребението му по новините на всеки десет секунди. Освен това бях чула достатъчно хора да говорят за това погребение и имах представа.

Не казах на никого, че ще ходя днес. На кого можех да кажа? На мама? Тя щеше да се разплаче, да ми забрани, вероятно щеше да тръгне след мен и да крещи през отворения прозорец на колата. На татко? Та ние не си говорехме. На доктор Хелър? Щях да му кажа, но когато го видях последния път, още не знаех, че ще ходя. Сигурно трябваше да му кажа. Той щеше да ме откара до гробището и сега кракът нямаше да ме боли толкова силно от това ходене. На приятелите? По един или друг начин ги бях прогонила от живота си, всички до един.

Преминах през няколко редици добре поддържани гробове с нови полирани надгробни камъни, обкичени със свежи цветя, и го намерих между дядо му Елмър и неговата леля Мейзи. Бях чувала и за двамата, но не ги познавах.

Застанах пред гроба и се загледах в плочата. Вятърът, който вече подканваше зимата да си стяга багажа, се уви около краката ми и аз потръпнах. Всичко изглеждаше правилно — отчаянието ми, пробождащите болки в гърдите от усилието, вятърът, сивото небе. Такава беше атмосферата около гробовете, нали? Поне така ги даваха по филмите. Студени и мрачни места. Дали се е случвало някога да грее слънце, когато човек посещава гроба на любим човек? Съмнявах се.

Надгробната плоча на Ник не се отличаваше с нищо от другите наоколо. Скритите зад облаците лъчи хвърляха тъмни сенки върху изписаните думи. Но аз успях да ги разчета:

НИКЪЛЪС АНТЪНИ ЛИВЪЛ

1990–2008

обичан син

Думите „обичан син“ ме изненадаха. Бяха малки, в курсив, почти скрити в тревата. Като че авторът се извиняваше. Замислих се за майка му.

Естествено, бях я виждала по телевизията, но не я възприемах като реална фигура. Познавах я като „Ма“, както я наричаше Ник, винаги готова да отстъпи, винаги мила с мен. Винаги някъде на заден план, сякаш искаше да ни остави на мира. Не ни задушаваше с присъствието си, не ни учеше как да се държим. Беше готина майка. Често си я представях като мащеха и се забавлявах с това.

Естествено, неговата „Ма“ би искала Ник да бъде запомнен като „обичан син“. И естествено, го бе направила по най-непретенциозния начин — беше му го прошепнала с малки букви върху надгробния камък. Просто шепот. „Ти беше обичан син. Обичам те. Дори след всичко това. Все още помня обичния си син. И няма да го забравя.“

Върху надгробната плоча имаше метална ваза и в нея беше сложен букет от изкуствени сини рози. Наведох се и докоснах едно от крехките цветчета. Зададох си въпроса, дали Ник би искал цветя на гроба си и се изумих, че не знам нищо за това. Три години бяхме заедно, а аз не си бях направила труда да го попитам обича ли цветя, розите ли са му любимите цветя и дали и на него неестественият син цвят на пластмасовите цветя му изглежда абсурден. Изведнъж фактът, че не знаех, ми се видя истинска трагедия.

Паднах на колене и стиснах зъби, когато кракът ми изкрещя от болка под мен. Протегнах ръка и проследих с пръст името му. „Никълъс“. Изкисках се, когато си спомних как го подигравах за името.

— Никълъъъс — припявах и се показах с танцова стъпка от ъгъла между кухнята и трапезарията, хванала снимката в рамка, която бях свалила от лавицата над камината. — Ах, Никълъс. Ела при мен, Никълъс!

— Ще съжаляваш — провикна се той някъде от хола. В гласа му имаше смях и макар че го дразнех заради името, което толкова мразеше, знаех, че иска да ме хване не за да ме накаже, а на игра. — Само да те пипна…

И изскочи иззад ъгъла с едно „Аха!“. Изписках и побягнах със смях през кухнята, а от там към банята.

— Никълъс, Никълъс, Никълъс! — крещях с цяло гърло. Чувах смеха и пъшкането му точно зад себе си. — Никълъс Антъни.

— Хванах те! — скочи той и ме хвана през кръста малко преди да достигна до банята. — Сега ще си платиш!

Метна ме на земята, легна върху мен и започна да ме гъделичка, докато не се разписках.

Изглеждаше толкова отдавна!

Проследих отново името на студения камък. И отново. Имах чувството, че докосвам стария Ник. Онзи, който ме гъделичкаше на пода пред банята на втория етаж на неговата къща. Чувствах го по-жив от всякога.

— Не те мразя — прошепнах и го повторих по-силно. — Не те мразя.

Едно врабче на дървото вляво от мен ми отговори. Претърсих с очи клоните и листата, но не го открих.

— Време беше — чух глас зад себе си.

Скочих и се обърнах светкавично, падайки на колене от въртенето, а оттам на задник. На бетонната пейка зад мен седеше Дюк, беше се навел напред, ръцете му се люлееха между краката.

— Откога си тук? — попитах и сложих ръка на гърдите си, за да се успокоя.

— Идвам всеки ден, откакто това се случи. А ти?

— Нямах предвид това.

— Знам.

Загледахме се един в друг. Погледът на Дюк ме предизвикваше. Гледаше ме, както куче гледа друго псе, докато се готви за бой.

— И какво правиш тук? — попита след малко.

Продължих да го гледам, този път готова да отвърна на предизвикателството.

— Не можеш да ме прогониш — казах. — Не знам защо ме обвиняваш за това. Ти беше най-добрият му приятел. Би трябвало да го спреш.

— Вие пишехте заедно онзи списък — възрази той.

— Ти спа у тях два дни преди стрелбата — извиках, после добавих по-меко: — Можем да се джафкаме цял ден. Няма смисъл. Това няма да върне никого.

Една кола спря на пътеката, възрастен мъж излезе от задната седалка и тръгна към близкия гроб с букет цветя в ръка. Загледани в него, видяхме как пада на колене и навежда глава толкова силно, че брадичката почти докосна гърдите му.

— Полицаите ме разпитваха и мен — каза Дюк, все още загледан в стареца. — Подозираха, че съм замесен, защото двамата прекарвахме много време заедно.

— Наистина ли? Не съм знаела.

— Разбира се, че не си — каза той и лицето му потъмня. — Ти беше „горката Валъри“. Ти беше простреляната. Ти беше опечалената. И заподозряната. Изобщо не си мислила за нас. Дори не попита как се справяме ние. Просто ни забрави.

Погледнах го смаяна.

Дюк беше прав. Не бях попитала Стейси по време на онова нейно посещение как се справят останалите. Не се обадих на никого. Не изпратих имейл. Нищо. Дори не се сетих за тях.

— Боже мой! — прошепнах и неочаквано чух гласа на Джесика в главата си: „Каква егоистка си, Валъри!“. — Съжалявам, Дюк. Не се бях замисляла…

— Детектив Панзела само дето не спеше у дома, човече. Взе ми компютъра, всичко. Но аз наистина не знаех нищо. Ник не бе обелвал и дума за стрелба пред мен. Нито ме предупреди.

— Не ме предупреди и мен — казах тихо. — Извинявай, Дюк…

Дюк кимна, бръкна в джоба си за цигара и запали.

— В началото се чувствах пълен глупак. Мислех си, че явно не сме били толкова добри приятели, щом не знаех нищо. Чувствах вина. Сякаш трябваше да знам и да направя нещо. Да му помогна. Но сега… не съм толкова сигурен. Предполагам, че не ни е казал, за да ни го спести.

Изсумтях язвително.

— Е, ако е мислел да ни го спести, не е успял.

— Така си е — изхили се Дюк.

Старецът се надигна с мъка, уви плътно якето около себе си и тръгна обратно към колата. Останах загледана в него.

— Помниш ли, когато отидохме заедно до Серендипити? Водния парк? — попитах го, наблюдавайки стария човек.

— Да — засмя се той. — Ти мрънкаше през цялото време. Непрекъснато хленчеше, че си гладна, че ти е студено, за какво ли не. Не му даде да се отпусне.

— Да — кимнах и върнах поглед на гроба. „Никълъс Антъни“. — А в края на деня вие изчезнахте. Със Стейси ви търсихме дълго и накрая ви намерихме да ядете „Орео“ с онези две руси мацки от Маунт Плезънт…

Усмивката на Дюк се разшири.

— Те бяха много яки.

Кимнах.

— Така беше. Помниш ли какво казах на Ник, когато ви намерихме?

Погледнах към Дюк. Той поклати отрицателно глава, все още усмихнат. Ръцете му продължаваха да се люлеят между краката.

— Казах му, че го мразя. Казах точно тези думи: „Мразя те, Ник“. — Наведох се, вдигнах един сух лист и го стрих между пръстите си. — Как мислиш? Дали му стана ясно, че не го мисля сериозно? Нали не е умрял с мисълта, че го мразя? Знам, че беше много отдавна и след това се сдобрихме. Но понякога ме тревожи, че може да не го е забравил и че през онзи ден… когато стреля по нас… когато се опитах да го спра, си е спомнил, че съм казала такива неща и затова се е застрелял. Мислел си е, че го мразя.

— Може наистина да си го мразела.

Замислих се, но след малко поклатих глава.

— Обичах го. Обичах го много. — Засмях се измъчено и отново поклатих глава. — „Моята любима грешка“ — ето какво би казал Ник, ако бях една от героините в неговите Шекспирови трагедии.

Чух звук и се обърнах към Дюк. Той се бе преместил в единия край на пейката и потупваше бетона до себе си. Изправих се и седнах до него. Той хвана ръката ми и я стисна леко. Носеше ръкавици, топлината им проби през моите и се разля из цялото ми тяло.

— Мислиш ли, че го е направил заради мен? — попитах тихо.

Дюк се изплю между краката си и се замисли.

— Мисля, че не е знаел защо го прави, човече.

Никога не бях помисляла за подобна възможност. Но в това имаше смисъл. Може би не знаех какво е намислил Ник именно защото самият той не е знаел, че ще го направи.

Дюк пусна ръката ми, която без неговата ръкавица бързо изстина отново, и ме прегърна. Почувствах се странно, но не ми беше неприятно. В определено отношение Дюк беше по-близък с Ник, отколкото бях аз. Може би затова изведнъж ми се стори, че ръката на Ник обгръща раменете ми и усещам неговата топлина. Облегнах глава на рамото му.

— Може ли да те попитам нещо? — погледна ме той.

Кимнах.

— Щом си го обичала толкова много, защо не си идвала тук досега?

Задъвках устната си.

— Защото не вярвах, че е тук — казах замислено. — Той беше навсякъде, където погледнех, и не мислех, че може част от него да е тук.

— Нали знаеш, че беше най-добрият ми приятел?

— И мой също.

— Знам — каза той. В гласа му се долови леко раздразнение, но само за миг. — Предполагам. Както и да е.

Останахме на пейката в мълчание, загледани в гроба на Ник. Вятърът се засили, небето притъмня и листата започнаха да се въртят около краката ми на все по-малки кръгове, гъделичкайки глезените ми. Потреперих. Дюк махна ръката си от раменете ми и стана.

— Трябва да тръгвам.

Отново кимнах.

— Доскоро.

Останах на пейката няколко минути след него. Продължих да се взирам в гроба на Ник, докато очите ми се насълзиха и пръстите на краката ми се вкочаниха от студа. Най-после станах и махнах един паднал върху плочата лист.

— Сбогом, Ромео — прошепнах с устни.

Тръгнах, треперейки от студ, и не се обърнах нито веднъж, въпреки че знаех, че повече няма да дойда на гроба му. Той беше „обичаният син“ на мама. Издълбаните в камъка думи не споменаваха нищо за мен.

37.

Когато се прибрах, пред нас имаше полицейска кола, автомобилът на татко беше паркиран зад нея, а малко по-назад се виждаше очукан червен джип. Изведнъж се изплаших. Затичах се към вратата и влязох.

— Ох, слава богу! — извика мама, спусна се от хола към входната врата и се хвърли на врата ми. — Благодаря ти, Господи!

— Мамо… какво?… — запелтечих аз.

Един униформен полицай изникна зад нея. Не изглеждаше много доволен, че е тук. След него се появи татко, който беше по-нещастен и от полицая. Надникнах в хола и видях доктор Хелър да седи на дивана. Сериозният му вид и изострените черти на лицето му придаваха вид на уморен и възрастен човек.

— Какво става? — отдръпнах се от мама. — Доктор Хелър, случило ли се е нещо?

— Вече бяхме готови да дадем името ти за издирване — каза татко с гневен глас. — Боже, какво още ще ни поднесеш?

— За издирване ли? Защо?

Тогава се намеси полицаят.

— Вероятно няма да ти е приятно да те обявим за беглец — каза той. — Но именно това щяхме да направим.

— Беглец ли? Не съм бягала. Мамо, не съм!

Полицаят тръгна към изхода и мама го последва, благодари му и се извини за безпокойството. Прикрепената към рамото му радиостанция пращеше и писукаше и аз пропуснах по-голямата част от разговора им.

Доктор Хелър стана, облече якето си и се приближи към мен. Изглеждаше едновременно объркан, тъжен, ядосан и облекчен. За пореден път се замислих за семейството му. От какъв домашен уют го бях лишила тази вечер? Може би жена му го чакаше вкъщи и тайно се надяваше да изчезна завинаги?

— На гроба ли беше? — попита ме много тихо той. Нито мама, нито татко чуха въпроса му.

Кимнах. Той ми кимна в отговор.

— Ще се видим в събота. Тогава ще говорим — каза, после отиде до вратата при мама и заговори тихо. Този път извиненията потекоха и от двете страни, после стисна ръката на татко и си тръгна. Полицаят се скри в автомобила си, а доктор Хелър скочи в джипа и се оттегли без фанфари.

— Трябва да се връщам — обърна се татко към мама. — Обади се, ако имаш нужда от нещо. И все още съм на същото мнение. Трябва й по-сериозна помощ, Джени. Трябва да спреш да й позволяваш да ни наранява всички.

Той ми хвърли студен поглед. Аз отместих очи.

— Чух те, Тед — отвърна мама с въздишка. — Чух те.

Той сложи ръка на рамото й, потупа я лекичко и изчезна през вратата.

С мама останахме в празния коридор, загледани една в друга.

— Поредното шоу — каза горчиво тя. — Дворът ни отново се напълни с репортери. Добре, че беше доктор Хелър да ги изгони. Гласувах ти доверие, Валъри, и виж какво стана. Може би баща ти ще излезе прав. Човек ти подава пръст, ти му отхапваш ръката.

— Съжалявам — отвърнах аз. — Нямах представа. Нямах намерение да бягам, кълна ти се. Просто се разходих.

— Нямаше те часове наред, Валъри. Не си казала на никого къде отиваш. Помислих, че са те отвлекли. Или по-лошо. Реших, че онова момче, Трой, е изпълнило заплахата си.

— Съжалявам — измънках отново. — Изобщо не осъзнах…

— Глупости! — чу се глас от втория етаж.

И двете погледнахме нагоре. Франки надничаше през парапета. Беше по боксерки и тениска, косата му стърчеше на една страна.

— Франки — започна предупредително мама, но той я прекъсна.

— Татко е прав. Тя непрекъснато ни вкарва в неприятности.

— Казах, че съжалявам — повторих аз. Това беше единственото, което можех да направя. — Не исках да причинявам никакви неприятности. Отидох на гробището, срещнах Дюк и си поговорихме. Изгубих представа за времето. Трябваше да се обадя, извинявам се.

Мама ме погледна изплашено.

— Дюк Барнс ли?

Сведох поглед.

— Ох, Валъри! — простена тя. — Той е един от тях. От онези като Ник. Не си ли научи урока? Това ли можеш само? Да се мотаеш с момчета, които ще те забъркат в нови неприятности?

— Няма нищо такова — казах аз.

— Днес имах интервю за приемане в отбора по футбол — извика Франки отгоре. — Но не можах да отида, защото мама и татко бяха полудели. Защото беше изчезнала. Да му се не види, сестра ми, опитвам се да съм на твоя страна, но ти мислиш само за себе си. Мислиш си, че само ти и Ник сте жертви. Ник вече го няма, но ти продължаваш да нараняваш хората. Не се търпи вече. Татко е прав. На мен също ми писна. Не може животът ми вечно да се върти около твоя.

Той се върна в стаята си и затръшна вратата.

— Чудесно — посочи мама към мястото, където до преди секунди стоеше Франки. — Наистина, защо не ни оставиш да преживеем поне един спокоен ден? Аз се опитвам да ти вярвам, а ти…

— Не съм направила нищо лошо — прекъснах я, готова да избухна. — Просто се разходих, това е. Не съм ви провалила деня. Ти провали моя с твоето недоверие.

Ченето на мама се отвори. Очите й се разшириха.

— Ще го проумеете ли най-после? Не съм застреляла никого. Не съм направила нищо. Престанете да се отнасяте с мен като с престъпница. Писна ми да ме обвинявате за всичко.

Чух вратата на Франки да се открехва, но не погледнах нагоре. Затворих бързо очи и поех дълбоко въздух, опитвайки се да се успокоя. Не исках да го тревожа повече.

— Отидох до гробището да се сбогувам — казах с равен тон, отворих очи и погледнах в мамините. — Трябва да се радваш, не да се тревожиш. Ник излезе от живота ми завинаги. Официално. Може би най-после ще започнеш да ми вярваш.

Мама затвори уста и отпусна ръце.

— Е — каза след цяла вечност. — Да се благодарим, че си цяла и невредима.

Обърна се, тръгна нагоре по стълбата и ме остави в коридора. Вратата на Франки се затвори тихо. „Да — казах си тъжно, — цяла и невредима съм.“

38.

Франки се премести да живее през седмицата при татко и си идваше само за уикенда. Мама се кълнеше, че не е заради мен, но след онази сцена ми беше трудно да й повярвам, особено след като се изнесе, без да си вземе довиждане с мен. Смятах, че вината е моя, и ми беше кофти. Никога не съм искала да го нараня. Не съм искала животът му да се върти около моя. Но изглежда, правех точно това. Явно имах способността неволно да наранявам хората около себе си.

С напредването на есента забелязах, че той се подстрига съвсем късо, по примера на другите футболисти, и започна да носи очила в синхрон със спретнатия вид, какъвто не си бях представяла, че някога ще видя у Франки.

Той не говореше много, освен в случаите, когато мама не беше около нас и той ме уведомяваше как се справят Брайли и татко.

„Татко си купи нова кола — казваше, или: Брайли е много готина, Вал, трябва да й дадеш шанс. Слуша пънк. Можеш ли да си представиш мама да слуша пънк?“

Преструвах се, че не ме интересува какво става там, но веднъж, докато Франки беше под душа, бръкнах в раницата му, извадих телефона и разгледах снимките, които бе направил. Намерих снимка на татко и Брайли. Седнах на пода и не спрях да се взирам в нея, докато очите ме заболяха.

Разводът беше във финална фаза. Забелязах обаче, че адвокатът на мама, Мел, продължаваше да идва често у дома, понякога носеше сандвичи от „Сал“ или бутилка вино. Забелязах също, че в дните, когато той идваше, мама си слагаше грим, сядаше в кухнята с него, смееше се непрекъснато и нежно докосваше ръката му с върха на лакираните си нокти.

Едва понасях мисълта за това, но се улавях, че все по-често се замислям какъв пастрок би бил този Мел. Веднъж попитах мама. Тя се изчерви и отговори тихо:

— Аз все още съм омъжена за баща ти, Валъри.

Но излезе от стаята със замечтан поглед, ръката й се заигра с верижката на врата, а на устните й цъфна отнесена усмивка. Сигурно Пепеляшка е изглеждала така на сутринта след онзи бал.

Макар че онзи ден на гроба на Ник технически с Дюк сключихме примирие, в училище нищо между нас не се промени. Не си говорехме. Не се събирахме на игрището преди часовете. И не обядвахме заедно. Успях да убедя госпожа Тейт да обядвам с нея в кабинета й, а в замяна трябваше да разгледам каталога с колежите, който ме очакваше върху бюрото й.

Настъпи онова време от годината, когато часовете в училище изглеждаха невъзможно дълги и скучни. Чуруликането на птичките през отворените прозорци на класните стаи засилваше това усещане и го правеше още по-тягостно. Работата в клас беше досадна, особено когато човек знае, че до дипломирането остават броени дни. Сякаш просто запълвахме времето. Не бяхме ли изучили всичко? Не можеше ли да излезем навън и да си поиграем, както правехме като деца? Големите не заслужаваха ли почивка?

Втори май дойде и си отиде без много церемонии. Преди часовете имаше минута мълчание, последвано от изброяване на жертвите на стрелбата по интеркома, имената им бяха произнесени с траурен глас. Същата вечер в околните църкви бяха произнесени молитви за душите им. Но в голямата си част хората бяха продължили напред. Само след една година!

Сега всички говореха само за дипломирането. И за бала след това. И за ужасното семейно празненство преди това. Какво да облекат, как да запазят шапките си да не паднат от вятъра, каква шега да измислят за господин Ангерсън?

В нашето училище имаше традиция всеки завършващ випуск да връчва на директора нещо малко, докато се ръкува с него на сцената, приемайки дипломата си. Една година всички си бяха приготвили пенита. Друга година бяха топчета. Ангерсън трябваше да пъхне каквото му подадат по джобовете си, за да може да подаде дипломата на дипломанта, а с другата ръка да се ръкува с него, и към края на церемонията джобовете му се издуваха и увисваха под тежестта на седемстотинте пенита, топчета или фъстъци. Тази година се заговори за презервативи, но Ученическият съвет поведе решителна кампания срещу идеята. Те искаха коледни звънчета, за да не може да помръдне, без да изпълни залата със звън. Аз лично харесах повече идеята със звънчетата. Или нищо. Може би това, от което имаше нужда господин Ангерсън, беше да му се махнем от главата и нищо повече.

С разговорите за дипломирането дойдоха и разговорите за колежа. Кой ще ходи в университета в Минесота? Кой ще учи зад граница? Кой няма да ходи никъде? И чу ли, че Дж. П. се готви да се присъедини към Корпуса на мира? Какво е Корпус на мира? Дали няма да пипне малария и да умре? Или местните бунтовници да го отвлекат и да го обезглавят в някоя скрита зад бананови дървета колиба? Разговорите нямаха край.

Всеки ден на обяд госпожа Тейт ме измъчваше с въпроси за бъдещите ми планове.

— Валъри, все още не е късно да вземеш стипендия за някой от местните колежи — не спираше да опитва тя.

Но аз клатех глава.

— Не.

— Какво мислиш да правиш тогава? — попита ме един ден, докато обядвахме.

Бях мислила за това, честна дума. Какво щях правя, когато завърша? Къде щях да отида? Как щях да живея? Да остана вкъщи и да чакам мама и Мел евентуално да се оженят? Да се преместя при татко и Брайли и да се опитам да възобновя връзката баща — дъщеря, макар да бях сигурна, че татко не иска и да чуе? Да се изнеса и да си намеря работа? Да си намеря съквартирантка? Да се влюбя?

— Първо ще се възстановя — каза аз.

Говорех сериозно. Наистина имах нужда да се възстановя. Да оставя раните да заздравеят. Щях да мисля за бъдещето по-късно, когато гимназия „Гарвин“ паднеше от плещите ми като тежко палто в затоплена стая и започнех да забравям лицата на съучениците си. На Трой. На Ник. Когато забравех мириса на барут и на кръв. Ако можех.

Всичко изглеждаше наред, докато един дъждовен петък ароматът на мокра трева нахлу в коридорите на училището и буреносните облаци покриха толкова плътно небето, че в сградата притъмня като вечер. Последният звънец би и коридорите се напълниха с деца. Както винаги, аз не бях част от цялото, просто тръгнах към вратата, готова да отметна още един ден от календара и да намаля оставащото до дипломирането време.

Отворих шкафчето си, за да извадя учебника по математика.

— Значи пилето се е опитало само да си клъцне главата? — чух едно момиче да пита друго през две шкафчета от моето. Наострих уши и се надигнах на пръсти, за да ги видя.

— Какво искаш да кажеш? — попита приятелката й.

Другото момиче я погледна смаяно.

— Не си ли чула? Някакво момиче от големите се опитало да се самоубие преди два дни. Чух, че се нагълтала с лекарства. Или си е прерязала вените. Не си спомням добре. Казвала се Джини някоя си.

Дъхът ми спря.

— Джини Бейкър ли? — попитах над отворената врата на шкафчето.

Момичетата погледнаха към мен.

— Какво? — попита едното.

Направих две крачки към тях.

— Момичето, което опитало да се самоубие. Ти каза, че името му било Джини. Да не би да е Джини Бейкър?

Тя щракна с пръсти.

— Да, точно така. Познаваш ли я?

— Да — казах, изтичах при шкафчето си и върнах учебника. Затворих го и забързах към кабинета на госпожа Тейт. Минах на пожар покрай секретарката и влетях в кабинета й. Госпожа Тейт четеше нещо, щом ме чу, вдигна изплашено очи.

— Току-що чух за Джини — казах, като опитвах да си поема въздух. — Може ли да ме откарате до болницата?

39.

Трябваше да захапя ръката си, когато слязох от асансьора на четвъртия етаж и се оказах в психиатричното отделение на болницата. Стомахът ми се сви, връхлетя ме ужасното чувство, че ако направя само една грешна стъпка, някой ще изникне зад ъгъла с усмирителна риза, ще ме завлече в старата ми стая, ще ме накара насила да остана и да се включа в онези идиотски групови терапии. Ще ме принуди да слушам отново шизофреничния глас на доктор Дентли: „Нека да повторя онова, което чух, госпожице Лефтман, нека да сме наясно“.

Отидох до стаята на медицинските сестри. Една сестра с тупирана коса обърна поглед към мен. С изненада установих, че не я познавам, което означаваше, че или съм била дрогирана през цялото време, докато бях тук, за да запомня лицето й, или беше нова. Тя също не показа с нищо, че ме познава, затова заложих на втората възможност.

— Да? — попита тя с онази подозрителна и отегчена физиономия, присъща за всички медицински сестри. Сякаш идвах да помогна на някой от пациентите й да избяга и да й провали деня.

— Идвам при Джини Бейкър — казах кротко.

— От семейството ли сте? — попита тя и зарови из документите пред себе си, като че ли бях никой.

— Аз съм й доведена сестра — излъгах и изненадах дори себе си заради лекотата, с която го направих.

Сестрата вдигна поглед от документите към мен. Изглежда, не повярва, че съм сестра на Джини, но какво можеше да направи? Да поиска ДНК тест? Въздъхна, кимна наляво зад рамото си и каза:

— Четиристотин двайсет и първа, от лявата страна.

После се върна към документацията, а аз тръгнах по коридора, молейки се да не налетя на някой, който знаеше, че не съм доведена сестра на Джини, особено на доктор Дентли. Спрях пред четиристотин двайсет и първа стая, поех дълбоко въздух и влязох, преди да размисля.

Джини беше полулегнала, ръката й беше свързана с маркучета и жички за монитор. Гледаше в телевизора, но погледът й не показваше, че следи предаването. На масичката пред нея имаше голяма пластмасова чаша с капаче и сламка. Майка й седеше до нея и също бе вперила поглед в телевизора, където се вихреше някакво драматично дневно токшоу. Нито една от тях не говореше. Нито една не изглеждаше да си е ресала косите днес.

Госпожа Бейкър първа погледна към мен. Тялото й се напрегна едва забележимо и устните й се разтвориха, когато осъзна коя съм.

— Извинявам се за безпокойството — казах, поне направих усилие да кажа, но от устата ми излезе по-скоро скърцане, отколкото глас.

Джини се обърна към мен и аз за пореден път се стреснах от обезобразеното й лице. За пореден път изпитах жал към нея. Всеки път, когато видех хлътналите й скули и изкривените устни, се стрясках, сякаш ги виждах за първи път.

— Какво правиш тук? — прошепна тя.

— Извинявам се за безпокойството — повторих смутено. — Исках да говоря с теб.

Майката на Джини стана и мина зад стола, сякаш се криеше от нещо. Нямаше да се учудя, ако го вдигнеше над главата си, като звероукротител, за да ме прогони с него.

Очите на Джини се взряха в майка й, после отново в мен, но нито една от тях не проговори. Направих крачка напред.

— Аз бях в четиристотин и шестнайсета стая. — Не знам защо реших да й го кажа, но излезли от устата ми, думите ми се сториха на място. — От тази страна на коридора е по-добре, защото сомнамбулите са в четиристотин и петдесета.

В същия момент чух познат глас и скърцане на евтини обувки по коридора. Веднага разбрах, че ще ме изгонят, което беше гадно, защото, макар да не знаех какво искам да кажа на Джини, знаех със сигурност, че още не съм го казала.

— Е, как сме днес, Джини? — чух гласа зад себе си и доктор Дентли влезе в стаята.

Той отиде до леглото и вдигна ръката й да премери пулса. Не спираше да говори колко добра група събрали тази сутрин, да пита как е тя, чувствала ли безпокойство, как е спала тази нощ. Изведнъж забеляза, че и двете жени бяха вперили поглед в мен. Обърна се и на лицето му се изписа изненада.

— Валъри! — възкликна той. — Какво правиш тук?

— Здравейте, доктор Дентли. Идвам на посещение.

Той приближи, сложи ръка на гърба ми, между лопатките, и ме побутна леко към вратата.

— Предвид обстоятелствата, не мисля, че е добре да идваш тук. Госпожица Бейкър има нужда от…

— Няма нищо — обади се Джини. Доктор Дентли спря да ме бута. Всички погледнахме към нея и тя кимна. — Нямам нищо против, че е дошла.

Доктор Дентли и майка й я погледнаха, сякаш си беше изгубила напълно ума. Запитах се дали доктор Дентли няма да реши да я изпрати в отделението за шизофреници.

— Наистина — каза Джини.

— Е… — започна несигурно доктор Дентли, — въпреки това, трябва да те прегледам…

— Ще изчакам в коридора — предложих аз.

Джини кимна леко. Явно нямаше голямо желание да остава насаме с доктора.

Излязох навън много по-спокойна, вече бях разпозната и допусната да остана. Седнах на пода и се заслушах в тихия глас на доктора, идващ от стаята на Джини.

Но скоро той бе заглушен от приближаващи стъпки. Майката на Джини излезе в коридора. Видя ме седнала до стената и спря, но само за миг. Ако бях по-разсеяна, можеше дори да не забележа мигновеното й колебание. Прочисти гърло, вторачи се в пода и продължи напред. Изглеждаше уморена, сякаш не бе спала от години. Сякаш през целия си живот не е имала нито една спокойна нощ. Сякаш, ако я бяха сложили в стая четиристотин петдесет и шеста, до Роланд, който обичаше да седи по цели нощи на леглото, да чопли струпеите по лактите си и да пее стари песни на великите групи от осемдесетте, щеше да си е вкъщи.

Тя ме подмина, но изведнъж размисли, спря и се обърна към мен.

— Не можах да го предвидя — каза тихо.

Продължих да я гледам. Не бях сигурна, че очаква от мен да кажа нещо.

Госпожа Бейкър погледна отново пред себе си. Гласът й бе лишен от тон, сякаш се бе изхабил и вече не можеше да върши работата си добре.

— Може би трябва да ти благодаря, че спря стрелбата — каза тя и забърза по коридора, по-далеч от мен. Надникна в стаята на сестрите, после блъсна двукрилата врата и излезе от отделението. Може би трябваше да ми благодари, но… не го направи. Не напълно.

И въпреки това се почувствах по-добре.

След малко излезе и доктор Дентли, подсвирквайки си.

— Доктор Хелър ми каза, че се справяш добре — каза ми той. — Надявам се, че продължаваш да си взимаш лекарствата.

Не отговорих. А и той не очакваше отговор. Продължи по коридора и каза в движение:

— Трябва й почивка, затова не стой дълго.

Поех няколко пъти дълбоко въздух и влязох обратно в стаята. Джини триеше очите си с мокра кърпичка.

Отидох до най-отдалечения от нея стол и седнах.

— Какъв идиот! — изплака тя. — Искам да се махна от тук, но той няма намерение да ме пусне. Казва, че съм заплаха за самата себе си и няма право да ме изпише. Тъпотия.

— Да — казах аз. — Самоубийците остават тук поне три дни. Но повечето стоят доста по-дълго, защото родителите им се страхуват. Майка ти страхува ли се?

Джини се засмя тъжно и издуха носа си.

— Направо се побърква. Нямаш представа какво е.

За миг замълчахме и обърнахме погледи към телевизора. Предаваха някакво магазинно предаване. На екрана се виждаше снимка на тъмнокоса тийнейджърка звезда. Не изглеждаше нито ослепителна, нито щастлива. Просто едно дете. Стори ми се, че прилича малко на мен.

— Когато Ник се премести в града, ние се сприятелихме — заговори неочаквано Джини и разкъса тишината. — Беше в моя клас през първата година.

— Така ли? — Ник никога не бе споменавал, че с Джини са били приятели. — Не знаех.

Тя кимна.

— Говорехме си. Аз го харесвах. Беше интелигентен. И мил. Много мил.

— Така е — казах аз.

Ето че с Джини намерихме нещо общо. Значи не само аз бях забелязала доброто му сърце. Въпреки грозните белези по лицето й, които й бе причинил, тя също го виждаше.

Джини облегна глава назад и затвори очи. Сълзите се процедиха през миглите й, но тя не ги избърса. И двете мълчахме. Наведох се към кутията със салфетки. Извадих една и изтрих внимателно мокрите й скули.

Тя потрепна, но не отвори очи, нито се опита да ме спре. Движенията ми станаха по-смели, пръстите ми следваха извивките на лицето й под салфетката. Попих влагата от кожата й и се отдръпнах на стола си.

Тя заговори отново. Гласът й беше дрезгав, тих.

— В края на годината тръгнах с Крис Съмърс. Крис ме видя да говоря с Ник и побесня. Разтрепери се от ревност. Така започна всичко. Ако не бях приятелка с Ник, Крис нямаше да го тормози толкова. Той се държеше толкова лошо с него!

— Джини, аз… — започнах, но тя ме прекъсна.

— Трябваше да спра да говоря с Ник. Трябваше, защото Крис просто не можеше да го преглътне. „За какво ти е да си приятелка с тоя ненормалник?“ — удебели гласа си тя, имитирайки Крис.

— Но Крис беше… — започнах за втори път, но тя отново ме прекъсна.

— Не мога да се отърва от мисълта, че… ако не бях приятелка с Ник тогава… или, ако бях останала негова приятелка и бях разкарала Крис… може би… — гласът й секна и лицето й се сгърчи. — Сега и двамата са мъртви.

Водещият на забавното шоу по телевизията се разгорещи. Сложи на врата си един от онези големи златни знаци за долар, направи някакъв знак към камерата и каза нещо, но аз не го чух. Джини отвори уста, издуха носа си, затвори я и се загледа в него.

— Вината не е твоя, Джини — казах аз. — Не ти си причината за това. И… м-м, съжалявам за Крис. Знам, че го харесваше.

С други думи, Джини е могла да види хубавите черти на Крис, което някак си я правеше по-добра от мен, защото аз не бях успяла. Дали това правеше Ник и Крис не толкова различни? Защото и двамата показваха на света не единствената и не най-добрата страна от себе си?

Джини отмести насълзените си очи от телевизора и погледна право в мен.

— Исках да умра от мига, когато Ник ми причини това — каза тя и посочи с пръст лицето си. — Нямаш представа колко много операции изтърпях и ето, погледни ме на какво приличам. Докато стреляше, не исках да умирам. Молех се да не ме улучи. Но сега ми се струва, че беше по-добре да умра. Слушам какво си говорят хората, когато мислят, че не ги чувам. „Колко жалко! Какво хубаво момиче беше!“ Беше! Като че вече съм в миналото. Не че красотата е най-важното нещо на света, но… — Гласът й отново се изгуби, но нямаше нужда да завършва изречението. Знаех какво има предвид. Да си красив, не е най-важното, но да си грозен, е.

Не знаех какво да й кажа. Тя говореше толкова открито за това, толкова директно. Загледах се в дънките си. На бедрото ми имаше малка дупка. Пъхнах пръст в нея.

— Знаеш ли — продължи тя, — не си спомням ясно онзи ден. Но знам със сигурност, че ти нямаш нищо общо. И го казах в полицията. С Джесика отидохме в управлението и дадохме показания. Мама и татко се ядосаха. Мисля, че не искаха да им отнемам възможността да обвиняват някой, който още е жив. Непрекъснато ми повтаряха, че няма как да знам цялата истина. И че съм забравила много неща. Но аз знаех, че ти не си застреляла никого. Видях те да тичаш след него, да се опитваш да го спреш. Видях те да коленичиш до Кристи Брутър. Искаше да й помогнеш.

Пръстът ми ровеше в дупката на дънките. Джини се отпусна назад и отново затвори очи, изглеждаше изтощена. И сигурно беше така.

— Благодаря ти — казах. Съвсем тихо. Повече на дупката в дънките, отколкото на нея. — Съжалявам, наистина съжалявам за това, което ти се случи. Не че мнението ми има значение, но все още смятам, че си красива.

— Благодаря — прошепна тя и отново затвори очи. Гърдите й се повдигаха равномерно и спокойно, сякаш се готвеше да заспи.

Погледът ми попадна на вестника, оставен на стола, където седеше майката на Джини. Заглавието на първата страница изкрещя в лицето ми:

ЖЕРТВА НА СТРЕЛБАТА В ГИМНАЗИЯ „ГАРВИН“ НАПРАВИ ОПИТ ЗА САМОУБИЙСТВО. ДИРЕКТОРЪТ ТВЪРДИ, ЧЕ СИТУАЦИЯТА В ГИМНАЗИЯТА ВСЕ ОЩЕ Е МЪЧИТЕЛНА.

Естествено, статията бе написана от Анжела Даш. Внезапно ми хрумна една идея. Взех вестника в ръка, сгънах го и го пъхнах в раницата си.

— Мисля, че е време да те оставя да поспиш — казах на Джини. — Имам да свърша една работа. Ще дойда пак — добавих плахо.

— Добре — отвърна тя, без да отвори очи.

40.

— Мисля, че трябва да го направиш — каза доктор Хелър и изсипа изпитото си наполовина кафе в мивката на малкия кухненски бокс до кабинета си.

Щом напуснах болницата, отидох директно при него. Кабинетът му беше на края на същата улица. Не знаех къде другаде да отида, а имах нужда да поговоря с някого. Хванах го между двама клиенти, но ми даде само няколко минути, докато се подготви за следващия. Последвах го в кухненския бокс, наблюдавах как хвърля в боклука останалите от клиентите кутии от безалкохолно и събира документите от масата.

— Напиши нещо. Не е необходимо да е някаква апология. Просто покажи какво е за теб това училище.

— Нещо като стихотворение ли имаш предвид?

— Стихотворение би било хубаво, но каквото можеш.

Той се върна в кабинета си. Следвах го по петите.

— И да предложа да прочета, каквото там напиша, на церемонията?

— Да.

Той събра с ръка пръснатия по масата чипс и го хвърли в кошчето.

— Аз.

— Да, ти.

— Май забравяш, че аз съм Сестра Смърт, момичето, което мрази всички. И което всички мразят.

Той спря и се облегна с ръце на масата.

— Именно затова трябва да го направиш. Ти не си такава, Вал. И никога не си била. — Той погледна часовника си. — Чакат ме…

— Да, разбира се — казах бързо. — Благодаря за съвета.

— Не е съвет — тръгна с мен към вратата той. — Това е домашна работа.

41.

— Ще ме изчакаш ли? — попитах мама. — Ще се забавя само минутка.

— Тук ли? — зяпна ме тя. — В офиса на редакцията? Какво ще правиш тук?

Тя надникна от прозореца на колата към тухлената постройка с големи букви „СЪН ТРИБЮН“ отпред.

— Това е за един училищен проект — казах аз. — Проект за мемориал. Трябва да направя едно проучване, да говоря с една жена, която работи тук.

Сигурна бях, че всички предупредителни камбани в главата на мама зазвъняха в хор. Беше се прибрала късно от работа и знам, че беше уморена, но ето че трябваше да ме откара извънредно до кабинета на доктор Хелър, а после и до офиса на „Сън Трибюн“ без никакви обяснения от моя страна, освен едно: „Ще ти разкажа по-късно, обещавам“.

Явно се съмняваше, че правя онова, което й казвах, че правя, но беше толкова благодарна, че нямахме полицейски ескорт и аз се прибрах у дома без белезници, че си замълча.

— Всичко е наред, мамо — казах с ръка на дръжката на вратата. — Повярвай ми този път.

Тя се вгледа продължително в мен, после протегна ръка и отметна косите от рамото ми.

— Вярвам ти — каза тихо.

Усмихнах й се.

— Веднага се връщам.

— Направи каквото трябва — каза тя и се облегна назад. — Ще те чакам.

Слязох от колата и влязох през двойната врата на „Сън Трибюн“. Седнал във фоайето, един охранител ми показа с пръст книгата за посещение. Записах се, той обърна книгата към себе си и прочете името.

— По каква работа? — попита той.

— Трябва да говоря с Анжела Даш.

— Тя очаква ли ви?

— Не — признах си аз. — Но е писала много за мен и предполагам, че ще иска да ме види.

На лицето му се изписа съмнение, но все пак взе телефона и измърмори нещо в него.

След няколко минути една закръглена брюнетка в тясна до сцепване дънкова пола и излезли от мода ботуши се появи и ми направи знак да се приближа. Отвори вратата и ме пропусна в офиса.

— Аз съм Валъри Лефтман — казах веднага.

— Знам коя си — отвърна тя с плътен, малко мъжки глас.

Тръгна бързо по коридора и аз се запрепъвах след нея. След малко потъна в малък прашен кабинет, където не влизаше никаква светлина, освен синкавите отблясъци от монитора на компютъра й. Влязох след нея.

Тя седна зад бюрото си.

— Боже, колко пъти съм се опитвала да се свържа с теб! — каза тя, насочила поглед към монитора. Пръстите й затракаха бясно по клавиатурата. После хванаха мишката. — Но майка ти и баща ти те пазеха като орли.

— Много късно разбрах, че крият кой ме е търсил. Но мисля, че тогава не бих говорила с вас. Тогава не говорех с никого. Дори и с моите родители орли.

Тя ме стрелна с поглед и отново заби поглед в монитора. Явно не проявяваше интерес.

— Какво те води тук сега? Вече си готова да говориш ли? Защото, ако е така, трябва да ти кажа, че нямаме нужда от теб. Тази история е изстинала отдавна. Като изключим опита за самоубийство и минутата мълчание на годишнината, няма какво повече да изстискаме от нея. Стрелбата е изтъркана новина.

Макар Анжела Даш да не приличаше на жената, която си бях представяла, тя действаше точно като нея, което ме предизвика. Свалих ципа на якето си и извадих вестника със статията, който бях взела от стаята на Джини.

— Искам да престанете да пишете за това — казах аз. — Моля ви!

Пръстите й замръзнаха върху мишката. Тя свали очилата и ги избърса с края на ризата си. После ги сложи отново и примига.

— Моля?

Посочих към вестника.

— Това, което пишете, не е вярно. Нищо не е така, както е описано в статията ви. От нея излиза, че всички сме преодолели шока и в училище сега е един перманентен празник на любовта и разбирателството, а не е така.

Тя извъртя очи.

— Никога не съм казвала, че е празник на…

— Според вашите думи Джини Бейкър е някаква маниачка и само тя не е успяла да преодолее случилото се, за разлика от нас, които бодро крачим напред — продължих аз. — Това също е лъжа. Вие изобщо не сте говорили с Джини. Не сте говорили с никого. Единствената ви връзка е господин Ангерсън и сипете лъжите, поднесени ви от него. Той не иска да загуби работата си, затова държи да изглежда, сякаш всичко в гимназията е наред.

Тя облегна лакти на бюрото и се усмихна гаднярски.

— Значи лъжи, а? А ти откъде черпиш информацията си?

— От извора — отвърнах. — Аз ходя на училище всеки ден. И виждам какво правят децата, какво мислят. Виждам, че Джини Бейкър не е единствената, която все още страда. Виждам, че онова, което вижда господин Ангерсън, и онова, което му се иска да вижда, са две различни неща. Вие никога не сте били там. Нито за миг. Никога не сте идвали и в моя дом. Никога не сте посещавали наш футболен мач, танцова забава или някакво състезание. Не сте отишли и в болницата да видите какво става с Джини.

Тя стана рязко от стола.

— Откъде знаеш къде съм била и къде не?

— Престанете да пишете. Забравете за нас. За училището. Оставете ни на мира.

— Ще послушам съвета ти — каза тя преднамерено учтиво. — Но надявам се, ще ми простиш, ако предпочета съвета на редактора си пред твоя.

За първи път ми направи впечатление колко ниска и дребна изглеждаше зад бюрото си тя. А аз винаги бях мислила за нея като за огромна и силна дама.

— Извини ме, но имам работа — каза тя. — Ако искаш да видиш истината, може би е добре да помислиш и да напишеш книга. Аз бих могла да ти помогна.

Изведнъж разбрах, че единствената история за гимназия „Гарвин“, която щеше да бъде казана в този вестник, беше историята, която Ангерсън искаше да представи пред света. Че Анжела Даш беше мързелива и лоша журналистка и би казала всичко, което той поиска от нея. Че истината никога нямаше да бъде чута. И аз не можех да направя нищо.

Или можех?

Излязох бързо навън. Мама ме чакаше в колата.

— Свърши ли работа? — попита ме тя. — Направи ли си проучването?

— Всъщност, да — отвърнах. — Разбрах всичко, което исках.

42.

Страхувах се, че може да съм закъсняла прекалено много и няма как да се включа отново в проекта за мемориала, но си струваше да опитам. Оставаха само две седмици до края и аз исках да споделя с Джесика идеята си.

Влязох в стаята и очаквах да видя целия Съвет, но се оказа, че вътре беше единствено Джесика, наведена над някакви тетрадки.

— Здрасти — казах от прага. Тя вдигна поглед. — Къде са другите? Мислех, че има събрание.

— Здрасти — отвърна тя. — Отложихме го. Стоун е болен. Аз уча за финалния тест. — Тя потърка веждите си и ме изгледа. — Искала си да дойдеш на събранието? Мислех, че приключи с нас.

— Имам една идея за мемориала — казах, затворих вратата след себе си и седнах на чина до нейния. Извадих написаното, по което бях работила цяла нощ — основните моменти от плана ми — и й го подадох. Тя го взе и започна да чете.

— Да — усмивката на лицето й започна бавно да расте. — Да, много е добро. Супер е.

Погледна ме изпод вежди.

— Имаш ли нужда от превоз?

Усмихнах й се широко.

— С удоволствие.

Първата ни спирка беше домът на госпожа Клайн. Беше малка симпатична къща, боядисана в кафяво, с грижливо поддържана цветна градина отпред и мършава оранжева котка на стъпалата към верандата.

Джесика зави по алеята и изключи двигателя.

— Готова ли си? — попита ме тя.

Кимнах. Истината беше, че може би никога нямаше да съм напълно готова, но беше нещо, което трябваше да направя.

„Виж какви са нещата в действителност — казах си наум. — Виж каква е реалната картина.“

Излязохме от колата и изкачихме стълбите до входната врата. Котката измяука мързеливо и се скри в близкия храст. Натиснах звънеца.

Някакво малко куче започна да лае бясно отвътре, един глас му изшътка, но без резултат. Най-после вратата се отвори и една дребна жена с безцветна коса и огромни очила се вторачи в нас. В ръцете си държеше бебе с раздалечени очи и биберон в уста.

— С какво мога да помогна? — попита ни тя и притвори вратата.

— Здравейте, госпожо Клайн — казах нервно. — Ъм-м, аз съм Вал…

— Знам коя сте — каза безизразно тя. — Какво искате?

Думите й се изсипаха върху мен като парченца лед и аз усетих как смелостта ми се изпарява. Джесика ме погледна и сигурно видя страха ми, защото мина напред.

— Извиняваме се за безпокойството — каза тя, — но бихме искали да поговорим с вас за минутка. Става дума за един проект, който включва и вашия съпруг.

— Мемориал — добавих, без да се замисля, и в същия момент усетих, че лицето ми пламва. Смутих се, че споменаваме съпруга й пред нея. Сякаш това по някакъв начин правеше смъртта му по-реална за тази дребна и изстрадала жена, която трябваше да отгледа детето си сама.

Тя се вгледа дълго и изпитателно в нас. Като че ли обмисляше нещата с огромно внимание. Може би се страхуваше, че носех със себе си пушка, че ей сега ще я извадя и ще оставя децата й кръгли сираци.

— Добре — каза накрая тя и отвори вратата малко по-широко. В същото време се отмести, за да ни направи място да влезем в претъпканата с мебели стая зад нея. — Но мога да ви отделя само няколко минути.

— Благодаря — каза Джесика и мина напред.

Четирийсет минути по-късно бяхме пред къщата на Аби Демпси — изпълнено с емоции посещение за Джесика, която беше приятелка на Аби и която не се бе виждала с родителите й от погребението досега. А след още един час вече говорехме с по-голямата сестра на Макс Хил, Хана, седнали на градинските столове в гаража им.

С настъпването на вечерта отидохме в болницата при Джини Бейкър и в продължение на половин час я наблюдавахме как плаче сред планина от салфетки. Джини се чувстваше ужасно. Искаше да си отиде вкъщи. Но предишната вечер беше счупила огледалото си и бе опитала да си пререже вените. Щеше да се наложи да остане още и това я правеше още по-нещастна. Поговорихме малко с майка й във фоайето.

Към осем часа вече се превивахме от глад, но ни оставаше още едно посещение. Джесика спря на близката бензиностанция и си взехме по един сандвич с пържени картофки. Обадих се на мама да я предупредя, че ще закъснея, и едва не извиках от радост, когато ми каза, че няма проблем, само да внимавам. Точно така ми казваше и преди стрелбата. Седнахме в колата и излапахме сандвичите и картофите.

— Може би идеята не е чак толкова добра — казах аз, замаяна от цялата тази мазнина.

— Шегуваш ли се? — извика Джесика и набута в устата си последната хапка. — Идеята е страхотна. И ние сме на финала. Не се разколебавай сега.

— Просто си мисля, че може, вместо да помогнем, да ги нараним още повече. Мисля си, че…

— Мислиш си, че те е страх да отидеш у Кристи Брутър. Разбирам те, Вал, но така или иначе, отиваме.

— Но тя беше причината всичко това да се случи. Ем-пе тройката ми…

— Тя не е причината това да се случи. Ник е причината. Или съдбата. Или нещо друго. Няма значение. Отиваме.

— Не съм сигурна.

Тя смачка празната опаковка от сандвича на топка и го метна на задната седалка. Завъртя ключа и моторът забръмча.

— Аз съм сигурна. Отиваме.

И излезе от паркинга. Нямах избор. Отивахме.

— Боли, но само понякога — каза ни Кристи, седнала между майка си и баща си. Докато говореше, гледаше единствено в Джесика. Не можех да я виня. На мен също ми беше трудно да я гледам в очите. — Дори не може да се нарече болка. Просто леко придърпване. Сякаш нещо в тялото ми не е наред. Най-лошото е, че повече няма да мога да играя софтбол. Вече имах предложение за стипендия. Татко ме тренираше. А сега…

Баща й я прекъсна, като потупа с ръка коляното й.

— Татко е щастлив, че те е тренирал толкова години — каза той. — И сега се радва, че има дъщеря, която е жива и може да отиде в колеж.

Майката на Кристи измърмори нещо, което ми заприлича на „Амин“, и изтри с малкия си пръст една сълза в крайчеца на окото си. Госпожа Брутър не бе казала много по време на разговора ни. Седеше до Кристи, от време на време потупваше дъщеря си по коляното и кимаше одобрително на казаното от нея с неизменна търпелива и не много убедителна усмивка, която не слезе от лицето й през цялото време. Кимна отново, когато бащата на Кристи спомена, че се моли всеки ден за дъщеря, която да има дълъг живот и да е щастлива, дори и без да играе софтбол.

— Вие… — започнах, но се обърках. Не знаех какво точно исках да ги попитам.

„Вие обвинявате ли ме? — Ето какво исках да попитам. — Обвинявате ли ме сега? Иска ли ви се Ник да ме беше убил? Сънувате ли ме в кошмарите си?“ Устата ми се отвори и затвори. Преглътнах тежко и замълчах.

Господин Брутър изглежда видя притеснението ми, защото сложи лакти на коленете си, наведе се напред и ме погледна право в очите.

— Ние научихме много за прошката, след като това се случи — каза той. — Не искаме никой да страда повече. Никой. Онази трагедия беше достатъчна.

Кристи се загледа в ръцете си. Джесика се размърда притеснено.

— Има герои, които загинаха за своето училище — каза кротко господин Брутър. — Има и герои, които за малко не умряха за своето училище. И такива, които спряха стрелбата. Които се обадиха на 911, когато Кристи падна. Които притискаха раната, за да не изтече кръвта й. Има герои, които… които изгубиха любимите си хора. Ние сме признателни на всички.

Джесика се пресегна и сложи ръка върху моята. Изведнъж се изпълних — О, боже, възможно ли беше! — изпълних се с чувство на гордост.

Когато се прибрах у дома изтощена до край, мама и Мел седяха на дивана в хола и гледаха телевизия.

— Стана късно — каза мама, увита като пашкул около Мел. Беше качила краката си на дивана и видимо се чувстваше удобно. Никога не я бях виждала да се чувства така с татко. — Започнах да се тревожа за теб.

— Извинявай — отвърнах, — но трябва да свършим проекта преди дипломирането.

— Ще успеете ли? — попита ме Мел и аз с изненада установих, че нямам нищо против въпросите му. Всъщност Мел беше готин тип. И караше мама да се усмихва повече, което веднага го определяше като страхотен тип.

— Ами, завърших предварителното проучване. Направих всички интервюта.

Той кимна одобрително.

— Оставих ти вечеря във фурната — каза мама.

— О, не, благодаря — казах аз. — С Джес хапнахме на крак.

Пристъпих напред и застанах зад дивана.

— Мисля да си лягам — казах и целунах мама по бузата. Не го бях правила от години и тя ме погледна изненадано. — Лека нощ, мамо — казах и тръгнах към стаята си. — Лека нощ, Мел.

— Лека — извика Мел, заглушавайки думите на мама.

43.

На следващия сеанс буквално влетях в кабинета на доктор Хелър.

— Мисля, че най-после започнах да схващам коя съм — усмихнах се широко, настаних се на дивана и отворих кутията с кола.

— Коя си? — попита доктор Хелър и се ухили. Отиде на мястото си, седна и както винаги, качи единия си крак на страничната облегалка.

— Да… знам, че звучи глупаво, но разговорите с тези хора ми напомниха коя наистина съм аз.

— И коя си ти? Какво си спомняш от твоята истинска същност?

— Ами… — станах и закрачих из стаята — като начало, аз обичах да ходя на училище. Честно. Обичах да съм с приятелите си, да се разхождам с тях, да ходя на баскетболните мачове. Бях умна и амбициозна. Исках да отида в колеж.

Доктор Хелър кимна и притисна пръсти до устните си.

— Добре — каза замислено. — Съгласен съм с тези неща.

Спрях разходката си и седнах отново на дивана, бях възел от вълнение и напираща енергия.

— И Списъкът на омразата беше истински. Наистина кипях от гняв. Това не беше просто шоу заради Ник. Искам да кажа, че бях толкова ядосана, колкото и той. Не осъзнавах колко много гняв се бе натрупал в него. Но и в мен също. Подигравките, тормозът, обидите… мама и татко… животът ми изглеждаше толкова объркан и безсмислен, всичко ми бе дошло до гуша. Може би наистина част от мен е мислела за самоубийство, но аз не съм го осъзнавала.

— Възможно е — съгласи се той. — Имала си причина да се чувстваш така.

Отново скочих на крака.

— Не разбираш ли? Не се преструвах. Не напълно. — Обърнах се към прозореца и се загледах навън. Мъглата бе скрила колите на паркинга отдолу. — Поне не съм позьорка — казах, загледана в едва различимите под водните капчици покриви на автомобилите. — Поне това не съм.

— Да — обади се той, — и не можеш да правиш кълбо назад.

— Не, това не мога.

— Наистина ли? Аз мога.

— Не можеш. Лъжец.

— Но добър лъжец — засмя се той, но веднага стана сериозен. — Гордея се с теб, Валъри. За това не лъжа.

Седнахме пред шахматната дъска, както винаги. Той ме би, както винаги.

44.

— Знам, че не искаш да ме впечатлиш — каза госпожа Тейт. На бюрото пред нея имаше наполовина изядена поничка. Над нея се виеше излизащата от чашата с кафе пара. В офиса й миришеше хубаво още от сутринта. Миришеше както трябва да мирише, когато човек се събужда — силно, свежо, уютно. — Но аз наистина съм впечатлена. Това е вълнуваща новина.

— Не е новина — наместих се сънливо на стола си пред бюрото й. — Просто казвам, че искам тези каталози. Да ги разгледам по-късно.

Тя закима с ентусиазъм.

— Разбира се. Естествено, че за по-късно. Кой би те обвинил? По-късно е хубава дума. Колко по-късно?

Свих рамене.

— Не знам. Колкото трябва. Трябва ми малко време да обмисля нещата. Но вие сте права. Преди онази случка винаги съм искала да отида в колеж. Не мога просто да обърна гръб на онова, което съм била.

Сега вече знаех коя не съм била и бях твърдо решена да разбера коя съм и каква ще стана. Госпожа Тейт отвори една папка и извади няколко доста дебели брошури.

— Не мога да ти опиша колко се радвам да чуя това. И горда — засия тя. — Ето ти тези като начало. Имаш голям избор. Не се срамувай да ми се обаждаш за всеки възникнал въпрос или ако имаш нужда от помощ за решението си.

Тя ми подаде брошурите и аз се наведох напред да ги взема. Усетих тежестта в дланта си и това ми хареса. Този път бъдещето ми се стори по-тежко от миналото.

Четвърта част

Как сега ще отговаряме за туй злодейство?

„Хамлет“, Шекспир

Не мога да кажа дали телевизионните камери ми опънаха нервите, или беше от друго. Бяха толкова много! Очаквахме ги, дори разчитахме на тях, но толкова много! Когато отворих уста да говоря, усетих гърлото си болезнено сухо.

Беше топло за май и вятърът залепи роклята за потните ми крака. Церемонията по дипломирането както винаги се провеждаше навън, на широката поляна в източната част на двора. От администрацията всяка година обещаваха, че един ден ще го преместят в голямата аудитория в новата част на училището, за да избегнат капризите на непредвидимия климат в Мидуест. Но не и днес. Днес следвахме традицията. Можехме да направим поне това, ние от проблемния випуск 2009. Традицията беше нещо успокояващо.

Видях нашите. Франки седеше между мама и татко на една от най-задните редици, леко встрани. Мама гледаше мрачно и непрекъснато хвърляше злобни погледи към телевизионните оператори. Внезапно се изпълних с благодарност, че през цялото това време бе успявала да държи камерите далеч от мен, тя си знаеше как. Единственият репортер, с когото бях говорила, беше Анжела Даш, но тогава аз отидох в офиса й. Това ме накара да осъзная, че въпреки всичките обвинения и недоверие, демонстрирано през последната година, мама не само защитаваше света от мен, но защитаваше и мен от света. Скрита под тревогите и битките, любовта неизменно бе съществувала и ми бе осигурявала място, където да се чувствам в безопасност.

Хванат в капана между Брайли и мама, татко изглеждаше нещастен, но когато очите ни се срещнаха, видях как през лицето му мина лъч на надежда и облекчение. И тази надежда беше истинска. Видях я в очите му и вътрешно бях сигурна, че каквото и да си бяхме казали един на друг, в края на краищата щяхме да си простим. Дори и да не го забравим. Просто ни трябваше малко време.

Брайли се навеждаше от време на време към ухото му, прошепваше нещо и той се усмихваше. И аз бях доволна, че има причина да се усмихва. Тайничко ми се искаше Мел също да беше дошъл. Тогава мама също щеше да има причина да се усмихва.

Франки изглеждаше отегчен, но аз подозирах, че това беше нарочно търсено изражение. Следващата година беше негов ред да изучи коридорите на гимназия „Гарвин“, негов ред да се пази от всевиждащото око на господин Ангерсън, да седи в кабинета на госпожа Тейт, шокиран и едновременно с това спокоен заради липсата на ред и правила. Имах чувството, че всичко с Франки щеше да е наред. Въпреки всичко, щеше да е добре.

Доктор Хелър също беше тук. Седеше на редицата зад мама и татко. Ръката му лежеше върху раменете на съпругата му. Тя нямаше нищо общо с представата ми за нея. Не беше ослепителна, не беше дори красива. Не виждах по лицето й безкрайното търпение на Дева Мария, нито нейната добрина. На всеки няколко минути поглеждаше към часовника си и примижала на слънцето, раздаваше команди по мобилния си телефон. Моята версия ми харесваше повече. Исках да вярвам, че семейства като онова, което бях измислила за доктор Хелър, съществуват. Най-много заради него самия.

Доктор Хелър седеше пред един лилав облак. Беа бе вдигнала косата си нагоре и я бе прикрепила с толкова много фиби, панделки и финтифлюшки, че те потракваха весело, когато въртеше глава. Облечена в ефирен лилав костюм, тя стискаше пред себе си лилава чанта с размерите на малък пътен куфар. Усмихна ми се мило и лицето й беше толкова ясно и красиво, че ми заприлича на картина.

Ангерсън стана и поиска тишина, за да започне церемонията. Удари кратка реч за постоянството и упоритостта — важен градивен материал за нашето бъдеще, но се виждаше, че май не знае какво точно да каже за този випуск. Старите лозунги не важаха при нас. Какво би могъл да каже на родителите на загиналите деца, чиито надежди за добро бъдеще бяха жестоко пометени заедно с живота на децата им и нямаше как да се върнат? Какво би могъл да каже на нас, останалите, разтърсени до дъно в тези коридори на образованието, които някога обичахме и които сега ни се струваха пусти и страшни? Нямаше да има сладки спомени, само кошмари. Нямаше да има щастливи събирания, щяха да бъдат болезнени.

Скоро той прехвърли топката на Джесика, която стана уверено и изкачи стълбите до подиума. Говори равно и гладко за колежа и академията — неутрална тема, която не предизвика сълзи. После настъпи кратък миг на колебание. Тя наведе глава към листовете в ръката си. Мълча толкова дълго, че хората започнаха да се покашлят, размърдаха се. Настъпи неловка тишина. Изглеждаше, че се моли, и не знам, може би наистина се молеше. Ангерсън се разтревожи, на два пъти протегна ръка към нея, сякаш да я побутне да продължи или да й даде знак да слезе от подиума.

Най-после тя вдигна глава и изглеждаше напълно променена. От президент на Ученическия съвет се бе превърнала в момичето, което потупваше коляното ми, докато бащата на Кристи говореше за прошката.

— Нашият клас — започна тя — ще остане завинаги свързан с една дата от календара. Втори май две хиляди и осма година. Нито един мой съученик няма да подмине тази дата, без да си спомни за приятел, когото е обичал, но вече го няма. Да си спомни звуците и образите от онази сутрин. Да си спомни болката, загубата, скръбта и объркването. Да си спомни прошката. Да помни. Ние, учениците от випуск две хиляди и девета на гимназия „Гарвин“, решихме да подарим мемориал, за да се помнят… — гласът й се пречупи и тя отново наведе глава, за да се успокои. Когато я вдигна, носът й беше зачервен, а гласът й трепереше. — … да си спомним жертвите на онзи ден. Които никога няма да забравим.

Меган стана от мястото си и отиде до една могила в тревата близо до сцената. Хвана края на платното и го дръпна. Една бетонна пейка, ослепителна в своята белота, беше монтирана върху дупка в земята с размерите на телевизор. До дупката имаше купчина прясно изкопана пръст и метална кутия — капсула на времето — с отворен капак. От мястото си можех да видя, че кутията е почти пълна с различни предмети — гирлянди, зарчета за игра, снимки.

Джесика кимна към мен и аз станах. Краката ми омекнаха като гумени, когато тръгнах към подиума. Джесика се дръпна настрани, изчака ме да се кача на сцената, после дойде до мен и ме прегърна. Притиснах се в нея, усещайки как топлината й попива в роклята ми и тя прилепва още повече към кожата ми. Но не ме интересуваше.

Спомних си я да върви към мен по коридора на училището в деня, когато се опитах да напусна Ученическия съвет. Очите й бяха пълни със сълзи, ръката й притискаше гърдите й, когато заговори с натежал от сълзите глас. „Аз оцелях и това промени всичко“ — бе ми казала тогава. Тогава й отвърнах, че е луда, но сега, притисната в нея на сцената пред осъществения ни проект, разбрах какво искаше да ми каже тогава. И разбрах, че е права. Онзи ден промени всичко. Ние станахме приятелки не защото искахме, а защото чувствахме, че така трябва. Наречете ме откачалка, но мисля, че станахме приятелки, защото това се очакваше от нас.

Не знам дали виждах, по-скоро усещах светкавиците на фотоапаратите. Чувах шепота на репортерите в далечината. С Джесика се разделихме и аз се изкачих на подиума.

Видях всичките си стари приятели. Стейси, Дюк, Дейвид и Мейсън. Видях Джош и Меган, дори и Трой седеше назад с родителите на Меган. Видях как през всички премина вълна на неудобство и объркване — едно тъжно разлюляно море. Всеки човек от мнозинството пред мен носеше в себе си своя собствена мъка, всеки разказваше различна история, не по-трагична или по-щастлива от тези на останалите. Ник беше прав в известен смисъл. Всички ние трябва да побеждаваме понякога. Но онова, което не можеше да разбере, беше, че всички трябва понякога да губим. Защото не можеш да имаш едното без другото.

Госпожа Тейт ме гледаше и гризеше нервно нокътя си. Мама седеше със затворени очи. Изглеждаше, сякаш не диша. За миг ми мина през ума, че трябваше да последвам първия си инстинкт и да използвам това време да се извиня. Официално. На целия свят. Не беше достатъчно, но им го дължах.

Но усетих ръката на Джесика в своята, рамото й докосна моето, и в същия момент видях Анжела Даш, забила глава в бележника си, да пише бързо. Наведох очи към листа с написаната си реч.

— Тази година гимназия „Гарвин“ се сблъска жестоко с действителността. Хората мразят. Това е действителността. Хората мразят и са мразени, носят обиди в душите си и искат наказание за тях. — Погледнах към господин Ангерсън, кацнал на ръба на стола си, готов да скочи и да ме спре, ако отида прекалено далеч, и потръпнах лекичко. Ръката на Джесика стисна моята малко по-силно. Аз продължих. — Медиите ни уверяват, че омразата вече не съществува в нашата действителност.

Анжела Даш се облегна на стола си. Ръцете й бяха скръстени отпред, тетрадката и химикалката — забравени. Гледаше право в мен със стиснати, грозно извити устни. Примигнах, преглътнах, но събрах сили и продължих:

— Не знам дали е възможно да изтръгнем омразата от сърцата на хората. Дори и от хора като нас, които видяха с очите си докъде води тя. Всички страдаме. И ще страдаме дълго време. И може би повече от всеки друг ще работим за една нова, по-добра действителност.

Погледът ми мина покрай мама и татко и потърси доктор Хелър. Ръцете му бяха на гърдите, пръстът му пътуваше по долната устна. Кимна ми едва, почти незабележимо.

Минах една крачка встрани. Джесика се наведе към микрофона, все още стиснала ръката ми.

— Ние знаем, че е възможно да променим тази действителност — заговори тя. — Трудно е и повечето хора не биха поели този товар на раменете си, но не е невъзможно. Човек може да прогони омразата от себе си, като отвори сърцето си за нов приятел. Като спаси своя враг.

Тя вдигна поглед към мен и аз й се усмихнах тъжно. Запитах се дали ще останем приятелки и след това. Дали изобщо ще се виждаме след дипломирането.

— Но за да променим действителността, трябва да се научим да слушаме и да чуваме. Да чуваме наистина. Като президент на Ученическия съвет ви призовавам да си спомним жертвите от втори май и да чуем какви хора бяха те в действителност.

Прочистих гърло и се включих:

— Много от тези хора загинаха, защото извършителят… — гласът ми секна. Нямах сили да погледна към доктор Хелър. Знаех, че той ще ми кимне окуражително — … моят приятел, Ник Ливъл, и аз мислехме, че те са лоши като хора. Но ние виждахме само онова, което искахме да видим и… — изтрих потеклата сълза. Джесика пусна ръката ми и започна да ме гали по гърба. — Не знаехме… аз и Ник не знаехме… какви бяха тези хора в действителност.

Джесика отново се наведе към микрофона.

— Аби Демпси беше прекрасен ездач. Имаше свой кон на име Ницше и го яздеше всяка събота. Планираше следващото лято да участва в Нофтън Джуниър Родео. Толкова се вълнуваше за това! Тя беше най-добрата ми приятелка — добави тя. — Сложихме пискюл от юздата на Ницше в капсулата на времето в памет на Аби.

Тя отстъпи назад и аз заех мястото й. Стиснали листа с текста, пръстите ми трепереха. Все още не можех да вдигна глава и да погледна към публиката. Но стана малко по-лесно, когато си припомних лицата на всички родители, които посетихме с Джесика.

Извиних се лично, най-накрая, на всички тях. Всички приеха моето извинение, някои от тях ми простиха, някои не. Някои казаха, че не им дължа извинение. Плакахме заедно и те с удоволствие разказаха за живота на децата си пред нас. Повечето от тях бяха в публиката сега.

— Кристи Брутър беше приета в университета в Нотър Дам и ще учи психология. Иска да работи с жертви на престъпления и е съавтор на книга за своите преживявания в състояние, близко до смъртта. Кристи постави една топка за софтбол в капсулата на времето.

Джесика приближи до микрофона.

— На втори май Джеф Никс дойде в училище направо от болницата. Беше ходил да види своя брат, роден същата сутрин. Закъсня за училище, но беше толкова щастлив, когато дойде, радваше се, че в семейството ще има още едно момче. Дори беше измислил име за бебето — Деймън, на любимия си футболист. В памет на Джеф родителите му нарекоха неговия малък брат Деймън Джефри. Сложихме гривната с номера от родилното на Деймън Джефри в памет на Джеф.

— Джини Бейкър — казах аз и поех дълбоко въздух. Исках да кажа толкова много неща за Джини. Тя страдаше толкова много. И продължаваше да страда. Сега не беше с нас, защото се бе опитала да довърши започнатото от Ник. Да накаже себе си за омразата, която смяташе, че е посяла между двама души. — Джини е била само на две години, когато е спечелила състезанието по танци „Момчета и момичета“. Майка й твърди, че е показала талант за художествена гимнастика още съвсем малка и на шест години се е научила да върти лентата сама. Съветът гласува… — замълчах и преглътнах сълзите си — Джини да не слага нищо в капсулата на времето.

Наведох глава и замълчах.

Продължихме поред. Разказахме за Лин Йонг, Аманда Кини, Макс Хилс и останалите. Госпожа Клайн се разплака с глас, когато поставихме от името на съпруга й монета от двайсет и пет цента в капсулата на времето, напомняйки на света за навика му да хвърля такива монети към учениците, отговорили правилно на въпроса му в клас. Една от дъщерите му зарови лице в полата на майка си и не го показа до края.

Стигнахме до последното име. Аз слязох от сцената и седнах на мястото си. Опитах се да не поглеждам към никого. Нямаше ръце, които да не държат кърпичка, нямаше очи, останали сухи.

Джесика остана сама на подиума. Стоеше като закована, носът й беше червен, но очите й гледаха твърдо. Русите къдрици се виеха на вятъра като паяжина около лицето й.

— Има още две жертви — каза тя в микрофона. Смръщих чело и преброих наум. Бяхме ги изредили всичките. Джесика пое дълбоко въздух.

— Ник Ливъл обичаше Шекспир — заговори тя. Дъхът ми спря. Кога бе говорила с родителите на Ник? И защо? Нарочно ли бе скрила от мен? Погледнах към бялата пейка. Без съмнение името на Ник беше там, последното от списъка. Ахнах лекичко и покрих уста с ръце. Този път не успях да скрия сълзите си, особено когато тя хвърли в кутията старото опърпано томче на „Хамлет“, от което ми бе чел пасажи толкова пъти.

Едва успях да чуя, когато тя каза:

— Валъри Лефтман е герой. Преди да срещна куршума с гърдите си, аз видях нейното лице. Тя спаси живота ми и спря с тялото си онзи кошмар, не позволи нещата да станат още по-страшни. Щастлива съм, че мога да я нарека своя приятелка. Валъри оставя в капсулата на времето тетрадка с рисунки.

Извади моята черна тетрадка и я пусна върху книгата на Ник. Моята действителност и бягството на Ник… едно върху друго.

Джесика благодари и се върна на мястото си. В началото тълпата остана безмълвна. Но после избухнаха аплодисменти, хората се надигнаха като вряща вода и ръкоплясканията станаха ясни и ритмични. Някои — онези, които имаха контрол над крайниците си — станаха на крака.

Обърнах се и погледнах към мама и татко. И двамата бършеха сълзите си. Доктор Хелър стоеше прав и не обръщаше внимание на своите.

Господин Ангерсън се върна на подиума и започна церемонията по връчването на дипломите.

Сетих се за отворения върху леглото ми куфар. Багажът ми беше почти готов. Снимката с Ник на онази скала над Синьото езеро лежеше под бельото ми. „Подаръкът на страха“, книгата, която доктор Хелър ми подари с пожеланието „Да се пазиш“, също беше там. До препоръките, връчени ми безмълвно от татко миналата събота, когато дойде да вземе Франки. И каталозите за колежите на госпожа Тейт.

Замислих се за влака, на който щях да се кача утре сутринта с дестинация — неизвестна. На гарата мама сигурно щеше да се разплаче, да започне отново да ме моли да не заминавам, поне не и така, без план. Подозирах, че татко щеше тайничко да си отдъхне, докато го гледам да се смалява на перона от моето място до прозореца. Но нямаше да му се разсърдя за това.

Замислих се за нещата, които може би щях да пропусна, докато ме нямаше. Щяха ли мама и Мел да се оженят? Щях ли да пропусна първата заплата на Франки, вероятно като спасител на кварталния басейн? Щях ли да пропусна оповестяването на бременността на Брайли? Щях ли да пропусна всичко това? И дали щеше да си заслужава?

— Сигурна ли си, че го искаш? — попита ме доктор Хелър при последния ни сеанс. — Имаш ли достатъчно пари?

Кимнах.

— Плюс твоя телефонен номер.

Но мисля, че и двамата бяхме наясно, че няма да се обадя, дори да се събудя в смрадлива и мрачна хижа с болки в крака и ехо от гласа на Ник в главата си. Дори и ако някога мозъкът ми най-после ми позволи да си спомня лицето на Ник в момента, когато вкарваше онзи куршум в главата си пред замъглените ми очи. Дори и само за да му честитя Коледа или рождения му ден, да му кажа едно „Добре съм“ или „Помогни ми“.

Той ме прегърна и сложи брадичка на главата ми.

— Всичко ще бъде наред — прошепна, но на мен или на себе си — не можах да разбера.

После се върнах вкъщи, опаковах багажа си и оставих куфара отворен на леглото, до конете на тапета, които бяха — и естествено, винаги са били — абсолютно неподвижни.

Благодарности

На първо място искам да поднеса дълбоката си благодарност към Кори Диос за дадения ми шанс, за това, че беше мой наставник и приятелка, че ми даваше кураж да продължа работата си и за това, че е моят най-възторжен читател.

Едно голямо благодаря и на Т. С. Фергюсън, който повярва в моята история и ме научи как да я разкажа, отговаряйки търпеливо на безумните въпроси, с които го засипвах, и окуражавайки ме да задълбая по-дълбоко, отколкото съм предполагала, че мога. Благодаря и на всички от „Литъл Браун“, които ми помогнаха да оформя книгата такава, каквато е, особено на Дженифър Хънт, Алвина Линг и Мелани Сандърс. Специални благодарности и на Дейв Каплан за невероятната обложка.

Благодаря на моите приятели по перо Черил О’Донован, Лори Фабрицио, Нанси Писторио и момичетата от кафене „Скрайб“ — Дани, Джуди, Серена и Сузи — че ми удряха по едно рамо, когато започнех да мрънкам „Не мога“ и „Не става“.

Благодаря на моята майка — Бони Макмилън. Тя не само ми повтаряше всеки ден, но и ми показваше на практика, че в живота всичко е възможно. Благодарности и на баща ми, Томас Горман, който не спираше да говори на всички, че романът, над който работя, е най-хубавият на света. Благодаря и на мащехата ми Шери Горман, и на пастрока ми — Бил Макмилън, както и на другите ми „родители“ — Денис и Глория Хей, и на „сестра ми“ — Соня Джаксън, която ми повтаря години наред, че този ден ще дойде.

Нямам достатъчно думи да изразя благодарността си към моя съпруг Скот за търпението, любовта и подкрепата. И на моите деца Пейдж, Уестън и Ранд — благодаря ви, вие бяхте моето вдъхновение. Изпълнена съм с надежда за бъдещето, щом то включва вас тримата.

И накрая благодарности и много любов на онзи, който пръв дръпна струната. Джак, дължа ти една голяма целувка!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.